Kate Golden: A Promise of Peridot

Copyright © 2024 by Natalie Sellers

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Golden: A Promise of Peridot

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, United States of America, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-756-3 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Jack Johnson

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Szemler Zsófia, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Az olvasóimnak.

Ez tényleg csak nektek szól.

A szenvedélyetek megváltoztatta az életemet. Nagyon hálás vagyok nektek.

„A tündefény világa áldott a köveken,

A királyt a második fia öli meg.

Egy városból csak hamu és csont marad,

A háború kezdetén csillagok hullanak.

Végre világra jön az utolsó tiszta vérű tünde,

E leány szívében lesz a Nap Pengéje.

Apa és gyermeke harcban látják egymást félszáz év után,

A főnix kelte jelzi az utolsó csatát.

Egy király, akit csak a nő segíthet célhoz,

S egy lány, kit választás elé állít a sors:

Az áldozatuk mindkét bajban lévő hont megmenti,

Nélküle viszont az egész világot el lehet temetni.

Tragédia mindkét tündére nézve, kik végüket lelik,

De ez az ára annak, hogy mindenki megmenekedik.”

Ligeia, Lumera látója, 113 évvel ezelőtt

EGY
ARWEN

Megint hányni fogok – figyelmeztetett Ryder, miközben áthajolt a hajó vizes acélkorlátján.

Mindkettőnket hevesen csapkodtak az esőcseppek, de kitartóan simogattam az öcsém hátát, hátha attól megnyugszik.

– Itt vagyok – feleltem.

Megpróbáltam tündefényt küldeni az öcsém kavargó gyomrába, de ott, ahol már napokkal ezelőtt regenerálódnia kellett volna a fényemnek, csak űr tátongott.

Semmi.

Még mindig semmi.

Ryder az alattunk kavargó tengerbe hányt.

A Szirén-öbölben tíz napja lezajlott csata óta begyógyítottam a hajó összes utasának sebeit, az erőm nélkül. Lazarus serege tündefénnyel és tündefegyverekkel harcolt, amelyek sokkal nagyobb kárt tettek az ónixi és peridoti katonákban, mint a halandók fegyverei. Az égési sérülések és vágott sebek begyógyítása rettenetesen kimerített.

És miközben könyékig turkáltam a kötszerekben és az émelyítő, lázas verejtékben, megpróbáltam gyászolni.

Egyszerű temetést rendeztünk annak a nőnek, akit egész életemben az anyámnak hittem. Miközben ritmikusan nyikorogtak a kötelek, és halkan csattogtak a vitorlák, a katonák a tengerbe eresztették a testét. Mondtam pár szót, de üresnek és idegennek éreztem őket, aztán Mari elénekelt egy himnuszt. Ryder sírt, Leigh pedig makacsul maga elé meredt, és még a szertartás vége előtt beosont a kabinunkba.

Borzalmas volt.

Kane megkérdezte, csatlakozhat-e hozzánk. Ha jól emlékszem, szó szerint azt mondta: „Szeretnék melletted lenni, ha megengeded.” Mintha a jelenlététől nem rosszabbul éreztem volna magam, hanem jobban. Nem akartam, hogy a családom közelében legyen, illetve annak a közelében, ami megmaradt belőle.

Utána kitört a vihar.

Zuhogni kezdett az eső, és a hullámok faltörő kosként verték a hajó falát. A vihar egész úton tombolt, és akik kijöttek a kabinjukból egy kis friss levegőt szívni, pillanatok alatt bőrig áztak a jéghideg, özönvízszerű esőben. Ráadásul tegnap a kapitány közölte, hogy takarékoskodnunk kell a szénnel, úgyhogy meleg víz nélkül maradtunk.

Az öcsém hátán lévő ujjaimra pillantottam, amelyek olyan ráncosak voltak a víztől, mint a mazsola, miközben Ryder megint öklendezni kezdett, akárcsak a tőlünk pár méterre álldogáló, ócska gyapjúköpenyt viselő peridoti nő.

Én szerencsére nem szenvedtem a tengeribetegségtől, de az utasok túlnyomó része igen. Egész nap és egész éjjel hallani lehetett az öklendezés gyomorforgató hangját. Segítettem annak, akinek tudtam, de a tündefényem nélkül nem sokat tehettem.

Kane-nek azonban nem ajánlottam fel a segítségemet.

A szemem láttára szaladt fel a rozoga lépcsőn alig egy nappal azután, hogy keresztüldöfte egy jégdárda. Fürgén mozgott, és látszólag tele volt életerővel, mert kettesével vette a fokokat.

És ennek ellenére sürgősen szüksége volt a segítségemre Árnyékvár rendelőjében?

Hazugság volt az egész, és már zúgott a fejem a hazugságaitól.

Mindig megborzongtam a félelemtől, amikor arra gondoltam, hogy Kane hónapokon keresztül eltitkolta előlem a sorsomat, vagyis azt a próféciát, ami megjósolta, hogy az ő apja fog megölni. De most semmit sem éreztem.

Napok óta nem éreztem semmit.

Az aggódásról, a könnyekről és a félelemről szólt az életem, de most képtelen voltam arra, hogy érezzek.

Ryder egy utolsót öklendezett, azután a korlát tövébe csúszott, és mélyet lélegzett.

– Szerintem ezzel vége. Semmi sem maradt a gyomromban, amit kihányhatnék.

Összeráncoltam a szemöldököm.

– Vizuális típus vagyok, úgyhogy megkímélhettél volna ettől.

Ryder erőtlenül elmosolyodott.

Hirtelen felrémlett előttem egy őszi este emléke, amikor csak az otthonom körül magasodó gazok között susogó szél hangja törte meg a csöndet. Megettem valami penészeset, mert Powell rászoktatott, hogy egy morzsa sem maradhat a tányéromon, és miközben hánytam, anyám a hátamat simogatta. Meggyógyíthattam volna magam, de nem akartam, mert jólesett, hogy gondoskodik rólam. Élveztem az érintését és a megnyugtató hangját. Akkoriban született meg a húgunk, és nekem és az öcsémnek is hiányzott az anyánk törődése.

Nagyon önző és gyerekes dolog volt, hogy inkább az öklendezést választottam ahelyett, hogy meggyógyítottam volna magam, kizárólag azért, hogy az anyám mellettem legyen azon a hűvös őszi estén, távol az újszülött lányától, a férjétől és a fiától.

Jó érzés volt, hogy gondoskodott rólam.

És most…

Most minden éjjel úgy aludtam el, hogy azon töprengtem, ki volt ő egyáltalán.

Vajon az út mellett talált rám?

Valaki rákényszerítette arra, hogy felneveljen?

És ha igen, akkor hol vannak az igazi szüleim? Ők tiszta vérű tündék voltak, ezért valószínűleg egy másik országban éltek, egy zsarnok uralma alatt, ahol a kiszáradt talajt hamu borítja…

– Jobban érzed magad, Ryder? – riasztott fel gondolataimból a vastag szőrmebundába burkolózó Mari, miközben odalépett hozzánk. Az első éjszakán átkutatta a hajót, és valahogy megtalálta a legdivatosabb ruhadarabokat a fedélzeten. De az elegáns bunda sem tudta elrejteni, hogy vörös haja nedves tincsekben tapad az arcára, és a jéghideg esőcseppek végifolynak az orrán és elkékült ajkán.

Ryder azonnal felpattant, és magabiztosan összefonta a karját.

– Remekül vagyok. Alig kavarog a gyomrom – felelte, majd a közelben öklendező peridoti nő felé biccentve hozzátette: – Csak a többieket sajnálom.

– Már a gyomra teljes tartalmát a tengerbe okádta – közöltem Marivel, miközben Ryder bosszús pillantást vetett rám.

– Sajnálattal hallom – mondta együttérzőn Mari. – Ez a vihar nem akar elcsitulni.

– Igen, nos… – kezdte volna Ryder, ám a hajó megint átbukott egy hullámon, úgyhogy az öcsém sápadtan a gyomrához kapta a kezét, s miközben futva elindult a hajó fara felé, halkan azt nyögte: – Én… nekem most sürgősen beszélnem kell erről valakivel.

– Beszélnie kell valakivel a viharról? – kérdezte hitetlenkedve Mari.

Megráztam a fejem.

– Az öcsém túlságosan büszke.

– Szerintem nagyon édes, hogy szégyelli magát. Tessék! – Mari előhúzott egy üvegcsét a szoknyája ráncai közül. – Ezt add oda neki! Gyomorerősítő, az a neve, hogy Acélos Gyomor.

– Ezt nem a sírásók használják?

Miután kétszer is elolvastam azt a növényhatározót, amelyet a peridoti könyvtárból hoztam el, az unalom rávitt arra, hogy belekezdjek Mari varázsige-gyűjteményeibe. Ő egyébként sem vette túl nagy hasznukat, mióta megszerezte az amulettet.

Nem hibáztattam azért, mert nem tanulta meg megfelelően használni a varázserejét, miután az anyja, a család egyetlen boszorkánya, belehalt abba, hogy megszülte őt. Az a nyaklánc, amelyet együtt loptunk el Kane dolgozószobájából, Briar Creightoné volt, minden idők legerősebb boszorkányáé, és lehetővé tette Mari számára, hogy kiaknázza az erejét. Azóta egyszer sem vette le, és amikor csak tehette, állandóan varázsolt.

Mari vállat vont, és a kulcscsontja alatt lógó, lila színű amulettet megpaskolva azt mondta:

– Segíteni akartam Rydernek, és könnyű volt elkészíteni.

Csak az volt a probléma, hogy Mari valójában nem Briarból vagy a saját felmenőiből merítette az erejét. Kane megsúgta nekem, hogy az amulett csupán egy ékszer, és Mari a saját erejéből varázsol manapság olyan könnyedén. El kellett volna mondanom a barátnőmnek az igazat, de egyszerűen nem volt hozzá erőm.

– Beszéltél ma Kane-nel? – kérdezte Mari a síkos korlátba kapaszkodva, miközben megint átbuktunk egy hullámon.

Felsóhajtottam, mert arra sem tudtam rávenni magam.

– Nem – feleltem.

– Mi van akkor, ha létezik egy másik megoldás? Ha jól emlékszem, ezt ő maga mondta.

Valóban ezt mondta a csata után. Akkor beszéltem vele utoljára. Miután meghalt az anyám, kirobbant belőlem az erőm, és mindenkit lemészároltam. Kane azt mondta, hogy hajlandó lenne átengedni az egész földrészt Lazarusnak azért, hogy megmentsen engem a halálos ítélettől, és békében élhessem le az életemet.

De én képtelen lettem volna erre úgy, hogy közben az egész kontinens Lazarus miatt szenved, kizárólag azért, mert én névtelenül elrejtőztem egy gyönyörű városban a sorsom elől.

– Ő csak abban tud segíteni nekem, hogy elmeneküljek – mondtam végül.

Mari lebiggyesztette az ajkát.

– Lehet, de ő tud a legtöbbet erről a próféciáról. Nem adhatnál egy kis esélyt a reménynek?

– Nekem most arra lenne a legnagyobb szükségem, hogy végre leszálhassak erről a hajóról – feleltem a fejünk fölött kavargó, sötét viharfelhőkre pillantva.

– Tudom – bólintott Mari, s nagyot sóhajtott. – Rémes ez az utazás.

De nekem nem az eső, a hideg vagy a tengeribetegség járt a fejemben. Csak arra tudtam gondolni, hogy biztonságban el kell juttatnom a testvéreimet Citrinbe, és gondoskodnom kell arról, hogy minél távolabb legyek Kane-től. Keresnem kellett egy helyet, ahol egyedül lehetek addig, amíg szükség lesz rám. Egy áldozati bárány, amely arra vár, hogy elvágják a torkát.

Éppen ezért hallgattam, miközben az esőcseppek kitartóan verték az arcomat, és belenéztem a szívembe, hátha találok benne egy kis reményt, fájdalmat vagy félelmet a rám váró, borzalmas jövő miatt.

De semmit sem találtam.

Hiányzott az anyám.

Haza akartam menni.

Ki akartam aludni magam.

– Miért nem mondja el nekünk senki, hogy mi vár ránk Citrinben?

Kevés emberrel beszélgettem a hajón, de a katonák és a nemesek nem sokat árultak el nekem erről a titokzatos királyságról. Csupán annyit közöltek, hogy szinte lehetetlen bejutni oda, ezért ott leszünk a legnagyobb biztonságban Lazarustól.

Mari vállat vont.

– A szövegekből is csak az derült ki, hogy nehezen megközelíthető. A térképek többségén vagy az Ásvány-tenger közepén található, vagy nincs feltüntetve.

– Lehet, hogy ez is egy sziget, mint Jáde?

A Jáde-szigetek is egy titokzatos királyság volt, de Mari találkozott néhány utazóval, akik jártak ott, és azt állították, hogy lakatlan.

– Lehet, de hamarosan úgyis kiderül. – Mari szeme csillogott a várakozástól. Imádta felfedezni az ismeretlen dolgokat. – Lejössz velem az étkezőbe vacsorázni?

Megint felpillantottam a lilásszürke égboltra, ahonnan továbbra is záporoztak az esőcseppek az arcomra.

– Azt hiszem, egy kicsit még itt maradok – feleltem, aztán a barátnőm arckifejezése láttán valamivel kedvesebben hozzátettem: – De hamarosan utánad megyek.

Mari sietős léptekkel távozott. Mindig tele volt energiával, és látszólag semmi sem tudta megtörni, a nemrég lezajlott csatát, a vihart és a tengeren hánykódó hajót is beleértve.

Hirtelen ismerős léptek zaja ütötte meg a fülem, és a hang irányába kaptam a fejem. Kane és Griffin éppen a hajókonyha felé tartott, Leigh-vel a nyomukban; göndör fürtjei szürke köpenyét verdesték, ami túl nagy volt rá. Amikor megpillantottam Kane-t, a harag egy egészen apró lángja lobbant fel a mellkasomban.

Csapzott haja homlokára és tarkójára tapadt, és a szeme körül karikák sötétlettek, ami egyértelműen kialvatlanságra utalt. Az álla borostás volt, az arca pedig felpüffedt a folyamatos ivástól.

Rémesen nézett ki.

Mivel a kabinomnak elég vékony volt a fala, gyakran hallhattam, hogy hajnalig mulatoznak Griffinnel és Ameliával. Nagyokat röhögtek, kártyáztak, és hamis hangon gajdoltak. A szokás hatalmának tudtam be, hogy féltékeny vagyok Kane és Amelia részeg jókedvére. Néha Mari és Ryder is csatlakozott hozzájuk, és ez még jobban fájt.

Azt mondogattam magamnak, hogy örülnöm kellene, amiért végre érzek valamit.

De az bosszantott a legjobban, hogy Leigh ennyire összebarátkozott Kane-nel. Néha azon kaptam őket, hogy a hajó utasoktól elzárt részéből édességekkel és rozsdás kincsekkel térnek vissza. Kane idegen országok furcsa és félelmetes lényeiről mesélt a húgomnak, amelyekről Leigh korábban álmodni sem mert. Biztosra vettem, hogy beleszeretett Kane-be.

Ám nem hibáztathattam őt ezért, mert régen én is ilyen hiszékeny voltam.

Odaintettem neki, mire mondott valamit a két magas, izmos férfinak, akik úgy néztek ki, mintha az őrkutyái lennének. Aztán elváltak egymástól, s miközben amazok elindultak a konyhába vezető lépcsőn, a húgom odasétált hozzám.

– Miért loholsz állandóan a nyomukban? – kérdeztem bosszúsan. – Ők veszélyes tündék, Leigh, nem játszópajtások!

A húgom vágott egy grimaszt, s azt felelte:

– Túlságosan szigorú vagy Kane-nel.

Leigh néhány nap alatt sokkal ridegebb lett, és megkomolyodott. Megértettem a fájdalmát, és próbáltam türelmes lenni vele, de látszólag én lettem a dühe céltáblája.

Leguggoltam hozzá, hogy a szemébe nézhessek, s halkan azt mondtam neki:

– Tudom, hogy nehéz időszakon mégy keresztül. Nekem is hiányzik anya.

– Ennek semmi köze anyához.

– De azt hiszem, hogy a haragod… – folytattam, és megfogtam a karját, de kitépte a kezemből, s rám förmedt:

– Hagyd már abba! Anya miatt vagy zaklatott. Dühös vagy magadra, mert nem tudtad megmenteni, és azért, ami vagy. És mindezért Kane-t bünteted.

Nagyon fájtak a szavai, de uralkodtam magamon.

– Leigh, tudom, hogy elbűvölőnek találod őt, és furcsamód barátok lettetek, de hazudott nekem. Tönkretette az életemet. Még túlságosan fiatal vagy ahhoz, hogy ezt megértsd – feleltem, de még a saját magam számára is üresnek és ridegnek tűntek a szavaim; mintha azt közöltem volna a húgommal, hogy elvesztettem a napernyőmet.

A húgom úgy nézett rám, hogy a tekintetétől a nap is megfagyott volna.

– Kane is nehéz időszakon megy keresztül. Neki sem könnyű.

– Te is hallottad, hogy minden éjjel matrózdalokat énekel a kapitány kabinjában. Szerinted olyan benyomást kelt, mintha össze lenne törve?

– Csak túl akarja élni ezt az egészet, ugyanúgy, mint bárki más.

Kane, mintegy végszóra, ebben a pillanatban feljött a fedélzetre, kezében egy üveg whiskyvel. Találkozott a tekintetünk, és láttam rajta, hogy tudja: róla beszélünk. Karba tettem a kezem, és szenvtelenül meredtem rá. Kane összeráncolta a szemöldökét, és elfordította a fejét.

Megfordultam, és a feneketlen, sötétkék hullámokat bámultam. Legszívesebben százmérföldnyire lettem volna Kane-től, de ahhoz nem volt elegendő hely a hajón. A húgomnak igaza volt: valóban kegyetlenül bántam vele, de pontosan ezt érdemelte, sőt még ennél is rosszabbat. Egy gyilkos volt, aki hazudott nekem, aki elárult és kihasznált engem, hamuvá égetve azt a boldogságot, amelyet életemben először éreztem. Aki úgy összetört, hogy csak egy üres váz maradt belőlem.

Könnyű volt haragudni rá. Pillanatnyilag ez volt a legkönnyebb.

Sohasem leszek képes arra, hogy megbocsássak neki.

És éppen ezért gyűlöltem.

KETTŐ
KANE

Szerelmes voltam Arwenbe, és ez olyan volt, mint egy kibaszott rémálom.

Amikor megszólalt, hevesebben kezdett verni a szívem. Arra vágytam, hogy játszadozhassam, és flörtölhessek vele, hogy megnevettethessem – és úgy felbosszanthassam, hogy összevonja a szemöldökét. Beszélgetni akartam vele, és megízlelni az ajkát. Az, amit iránta éreztem, elegendő volt ahhoz, hogy megöljön egy férfit. Nem tudtam, hogyan képes bárki túlélni a szerelmet. Engem egyszerűen megbénított, és pontosan ettől rettegtem. Rettegtem tőle, hogy sohasem leszek képes betelni vele, és sohasem fogok megszabadulni ezektől az érzésektől.

Ha valamilyen csoda folytán mindketten túléljük a közelgő csatát, úgy kell majd leélnem a hátralévő éveimet, hogy ez a szűnni nem akaró, gyötrő szerelem nyomorgatja a szívemet, és állandóan Arwen felé húz.

Ráadásul megint fájdalmat okoztam annak, aki a legdrágább volt számomra, pedig megfogadtam, hogy ezt mindenáron el fogom kerülni.

Mintha átok ült volna rajtam.

A hajó megint átbukott egy gyomorforgató hullámon. Elvesztettem az egyensúlyomat, s a kabinban lévő padra zuhantam. Az imbolygó lámpás kísérteties fényt vetett a rosszkedvűnek látszó Ameliára és Griffinre.

Hogy lehet az, hogy végre megtaláltam azt a tündét, akit éveken keresztül kerestem, aztán ostoba és szánalmas módon beleszerettem? Ezek után ki kellett találnom egy másik megoldást arra, hogy elpusztíthassam apámat, mert nem akartam, hogy Arwen…

Már a puszta gondolattól is hányingerem támadt.

De száz éven keresztül nem találtam rá arra a másik megoldásra, és miután Lazarus rájött, hogy kicsoda Arwen valójában, még nehezebb dolgom lesz. Tűvé fogja tenni az egész világot Arwenért, és előbb-utóbb megtalálja. Csak abban reménykedhettem, hogy addigra készen állunk.

– Végre elájultál? – kérdezte Amelia, miközben napbarnított kezét elhúzta párszor az arcom előtt.

A halandó hercegnő hangja magasabb lett az alkoholtól. Ritkán sikerült tartania a lépést a hozzám és Griffinhez hasonló tündékkel, de ma este ők ketten még csak egy fél üvegnél jártak – én viszont már a negyediknél…

Úgy gondoltam, Amelia azért iszik annyit, mert bűntudata van. Mindent elveszített a Szirén-öbölben lezajlott csatában: a katonáit, az alattvalóit és a várát. A Peridot Királyság fővárosát földig rombolta apám és a katonái. Amelia elég jó színész volt, de minden egyes alkalommal, amikor meghúzta az üveget, láttam a tekintetében a szomorúságot.

A kapitány tölgyfa burkolatú kabinja néhány vastag gyapjútakarót és egy rozsdás lámpást leszámítva gyakorlatilag üres volt, és a végtelennek tűnő hajóút során számunkra minden este kocsmaként szolgált. Ugyanolyan módon, mint máskor, most Citrinbe kellett volna repülnünk, de túl sokan voltunk a hajón ahhoz, hogy mindenkit elvihessünk oda a hátunkon. Összekuporodtam a nyikorgó padon, amelynek deszkái a vállamba vájtak.

– Az előbb azt mondtam, hogy mielőtt Citrinbe érünk, küldened kellene egy üzenetet Dagannak, hogy kiképezhesse a lányt – folytatta Amelia. – Hol van?

– A Gránát Királyságban maradt, hogy követhessen egy nyomot a Nap Pengéjével kapcsolatban – feleltem. – Küldeni fogok egy hollót.

Azért mentünk oda, hogy visszahozzuk Arwen családját.

Anyja halálának emlékétől görcsbe rándult a gyomrom. És ott volt még a kis Leigh, akit az anyja elvesztése miatt érzett gyász, amelybe valami sötét, alattomos dolog fészkelte bele magát, teljesen megváltoztatott.

– Lehet, hogy Dagan a pengével fog visszatérni? – kérdezte reménykedve Amelia.

– Ezt erősen kétlem, mert mostanában nem szokott mellénk állni a szerencse – dünnyögte Griffin.

Ó, az én optimista parancsnokom!

Rengeteg fájdalmat és diadalt éltünk át együtt, és számtalanszor lerészegedtünk. Számomra jóval több volt egy parancsnoknál, egy szövetségesnél vagy egy barátnál. Yale halála előtt a fivéremnek neveztem.

– Ugyan már, Griff! Ne hibáztasd a szerencsénket! – viccelődtem, miközben a következő üvegért nyúltam. – Öt éve hiába keressük azt a pengét. – Bár olyan jól ismertem a kontinens rejtekhelyeit, mint a szárnyamon lévő pikkelyeket, sejtelmem sem volt, hol lehet az az átkozott kard.

A hajó megint előrebukott, és Amelia felnyögött.

– Hallgass végig, Kane! A prófécia szerint Arwen „a szívében” fogja megtalálni azt a pengét, igaz? Nyissuk fel a mellkasát, és nézzük meg, hogy ott van-e! Az a boszorkány majd meggyógyítja, de akár saját maga is képes erre.

– Ez még viccnek is rossz, Amelia – morogtam. – Ne merészelj a közelébe menni, különben véged! Világosan beszéltem?

– De mi van akkor, ha ez valamiféle, a tiszta vérű tündékre jellemző trükk, és egész idő alatt benne volt? – kérdezte a hercegnő, mire megint felmordultam, úgyhogy hozzátette: – Komolyan beszélek, Kane!

– Én is.

– A szerelem elvette az eszed… – mondta Amelia, és csuklott egyet.

Griffin az utolsó kortytól megrázkódott, és száraz hangon megjegyezte:

– Nem értek egyet azzal, hogy Arwent felhasítsuk, mint valami farönköt, de talán itt az ideje, hogy más szemszögből közelítsük meg a problémát.

Griffin apja egy kegyetlen tábornok, az anyja meg egy rideg nő volt; őket okoltam a parancsnokom emberektől és dolgoktól való elzárkózása, végtelen közömbössége és teljes érzéketlensége miatt. Azokban a szerencsétlen pillanatokban, amikor elvesztettem a fejem, és indulatból cselekedtem, értékelni tudtam ezeket a tulajdonságokat, de most a legszívesebben belevágtam volna egyet abba a higgadt arcába.

– Talán kezdünk kifutni az időből? – kérdezte Amelia.

– Egy év múlva lesz fél évszázada a felkelés kitörésének, és a prófécia szerint akkor fog újra kirobbanni a háború – felelte Griffin.

– Valójában az áll benne, hogy apa és gyermeke akkor fogja viszontlátni egymást a csatamezőn – szóltam közbe.

– De hát néhány napja találkoztatok egymással a csatamezőn…

Ez valóban így volt, de most nem akartam az apámra gondolni, hanem le akartam részegedni.

– Azt hittem, végzett veled – ismerte be Griffin. – Hogy menekültél meg a Szirén-öbölben?

Jogos volt a kérdés, mert gyerekkora óta ismerte apámat. A saját szemével látta, amikor Lazarus egy lángcsóvával hamuvá égette az egyik engedetlen őrt, vagy karmával kettéhasította az egyik lázadozó nemest.

Napokkal ezelőtt apám és én sárkány alakban küzdöttünk meg egymással Peridot véráztatta földje fölött. Tudtam, nem vagyok képes arra, hogy megöljem őt, mert erre senki sem volt képes, csak Arwen, a Nap Pengéjével. De ettől függetlenül tettem egy próbát. Élvezettel téptem szét a katonáit és a zsoldosait, a vérszomjtól önkívületben, és csak akkor tértem észhez, amikor meghallottam Arwen üvöltését, ami úgy hasított belém, mint forró penge a húsba.

– Hallottam… hallottam, amikor Arwen…

Mindketten tudták, hogy arra gondolok, amikor Arwen mindent elpusztított, ameddig a szem ellátott. Úgy áramlott belőle a tündefény, mint víz az átszakadt gáton, és hamuvá égette az ellenség hajóit, harcosait és fegyvereit. A harag lélegzetelállító istennője volt.

Az apám megengedte, hogy odamenjek hozzá. Megsemmisíthetett volna engem, de nem tette meg. Talán félt Arwentől, vagy azt hitte, ő képes lesz arra, hogy megölje. Életben hagyott mindkettőnket, bár nem tudom, miért.

– Arwen lenyűgöző volt – ismerte be Amelia.

– Igen – bólintottam, s belekortyoltam a whiskymbe. – Valóban az volt.

Egy darabig mindannyian hallgattunk. A fejünk fölött lógó lámpás fénye úgy remegett, mintha csak egy hajszál választaná el attól, hogy kialudjon. Kikukucskáltam a hátam mögött lévő kerek ablakon. Az égbolt és a tenger koromfekete volt, mert a viharfelhők eltakarták a holdat és a csillagokat. A hevesen tomboló vihar azt jelentette, hogy már közel vagyunk az úti célunkhoz.

– Örülök, hogy az apád nem ölt meg téged – törte meg végül a csöndet Amelia, majd hátradőlt a széken, és felhúzta a térdét a mellkasához.

– Mindkettőnk apja kegyetlen. Ez az egyetlen közös vonásunk – feleltem, majd megemeltem Amelia felé az üvegemet, aki hozzákoccintotta a sajátját, és mindketten ittunk.

– Eryx látszólag mindent elkövet azért, hogy férjhez adjon téged ahhoz, aki a legtöbbet kínálja érted – jegyezte meg Griffin.

– Ne is emlékeztess erre! Egy cseppet sem kellemes apám politikai játszmáinak sakkbábuja lenni.

Amelia összehúzta magán a szőrmeköpenyt. A zord időjárás alaposan megviselte a peridotiakat. Amelia hercegnőként sokat utazott, de gyerekkorát a kontinens trópusi övezetében töltötte, s emiatt rosszul tűrte a hideget. Aznap este úgy be volt bugyolálva, hogy leginkább egy gombócra emlékeztetett.

– Beszéltél már vele az udvarban elfoglalt helyedről? – kérdeztem.

Amelia abban reménykedett, hogy miután a háború idején megszervezte, hogy Ónix és Peridot szövetségesek legyenek, az apja nem csak arra fogja használni, hogy előnyösen férjhez adja.

– Azt mondta, hogy ő maga is feleségül venne, ha ez a királyság javát szolgálná.

– Ez visszataszító! – hördült fel Griffin.

– A királyságunk elpusztítása legalább átmenetileg elterelte a figyelmét arról, hogy még nem csillog a kezemen jegygyűrű.

– Nincsenek érdeklődők? – viccelődtem.

– Valaha te is az voltál – vágott vissza Amelia.

Amelia igéző szépség volt, de most, amikor ránéztem, elképzelni sem tudtam, hogy voltam képes annyiszor lefeküdni vele. Nem volt rossz, mert barátok voltunk, ezért megnyugvásra leltünk egymás karjában, de most… Most el sem tudtam képzelni, hogy Arwenen kívül bárkivel is ágyba bújjak.

A villámlás halványkék fénybe borította a kabint, és a mennydörgésbe beleremegtek a falak. Azt gyanítottam, hogy néhány óra múlva megérkezünk Citrinbe.

– Amikor majd odaérünk… – kezdtem, de nem fejeztem be a mondatot.

Nem tudtam pontosan, mi vár ránk Citrinben. Enyhén szólva feszült volt a viszonyom velük.

– Tudom – mondta Griffin.

– Jaj, ne! Miféle ostobaságot követettek el már megint? – szólt közbe a hercegnő.

– Mit fogsz mondani nekik? – kérdezte Griffin, tudomást sem véve Ameliáról.

– Majd kitalálok valamit – feleltem közönyös hangon.

– Hahó! – Amelia integetni kezdett. – Mi történt?

Túlságosan részeg volt, és az ágyban lett volna a helye.

– Ha bemegyünk a városba, meg kell látogatnunk Crawfordot – folytatta Griffin.

Ez nem volt rossz ötlet. Még nem faggattuk ki ezt a nemesembert, mivel egy évvel azelőtt, hogy a Nap Pengéje eltűnt a királyságom kincstárából, kitiltottak Citrinből. De kémeim szemmel tartották, csakúgy, mint a ritka és különleges tárgyakból álló híres gyűjteményét.

– Ha a birtokába került volna a penge, már tudnánk róla.

– És mi van akkor, ha megtartotta magának ezt az információt?

– Citrin nem fog segíteni nekünk abban, hogy beszéljünk vele.

– De remélem, hajlandóak menedéket adni a hajó utasainak – szólt közbe Amelia. – Ők ártatlanok.

– Nem tudom, hogy megteszik-e, mert nem ez lesz a legnagyobb kérésünk. A sellőmágiára is szükségünk lesz.

– És a hadseregükre – tette hozzá Griffin.

– Így igaz, mivel az én seregemet elpusztították a gonosz tündekatonák – mondta Amelia, az üvege nyakával felém bökve. – Igazság szerint megpróbáltam megmenteni Arwent.

Belekortyolt az üvegbe, letette az asztalra, és csuklott egyet.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem meglepetten.

– Megmondtam neki Szirénvárosban, hogy te csak kihasználod őt. Én annak idején örültem volna, ha valaki figyelmeztet erre.

Mardosni kezdte a torkomat az epe.

Ameliának igaza van. Gusztustalanul viselkedtél.

Más szájából ezt még rosszabb volt hallani.

– De az a lány teljesen beléd volt zúgva. Nem vette komolyan, amit mondtam.

Amelia segíteni akart Arwennek, és most mégis hajlandó lett volna arra, hogy felhasítsa a mellkasát?

– És mi változott meg azóta?

A hercegnő kiitta az utolsó kortyot, aztán a sarokba hajította az üres üveget. A szemünk se rebbent az üvegcsörömpölés hallatán.

– Most egy gazember irányítja a királyságomat, a katonáim odavesztek, és a főváros romokban hever. Nem válogathatok az eszközökben.

A feje fölött lógó lámpás már majdnem kialudt, és sercegni kezdett. A sárga fény foltokban táncolt a falakon.

– Óvatosnak kell lennünk Arwennel kapcsolatban, miután megérkezünk – mondtam. – Lazarus már tudja a nevét, és azt is, hogy néz ki, ezért az emberei át fogják kutatni Gránátot, Borostyánt és Peridotot, sőt hamarosan az egész kontinenst. – Megdörzsöltem az arcomat. Képtelen vállalkozásnak tűnt gondoskodni Arwen biztonságáról. – Citrinben senki sem tudhatja meg, hogy kicsoda valójában.

– Majd azt fogjuk mondani, hogy ő a gyógyítónk – vetette fel Griffin. – Végtére is ez megfelel az igazságnak.

– Egyelőre – jegyezte meg Amelia. – De Kane…

Tudtam, hová akar kilyukadni, de ma este ezt nem akartam hallani.

Griffin szerencsére megmentett a vitától, amikor rávágta:

– Majd máskor, Amelia.

– Rendben – morogta a nő, és imbolyogva felállt. – De előbb-utóbb beszélnünk kell róla.

– Nem biztos, hogy Kane képes lesz rá.

– Ó, ugyan már! – Amelia felém fordult, és megtámasztotta a tenyerét az asztalon. Miután nem tiltakoztam Griffin kijelentése ellen, elkerekedett a szeme. – Tudom, hogy Kane bele van bolondulva abba a csinos kis tündébe, de semmi sem tarthatja vissza attól, hogy leszámoljon az apjával, és felszabadítsa Lumera lakosságát, a királyságainkat és a földrészünket. Igazam van? – Griffin nem szólt semmit, de vetett rám egy pillantást a szeme sarkából. – Igazam van? – ismételte meg ingerülten Amelia.

– Igen – feleltem, és mosolyt erőltettem az arcomra.

Nem számított, hogy Amelia mit gondol. Már hónapokkal korábban meghoztam a döntésemet, és ahhoz fogom tartani magam, bármi történjék is.

Amelia elégedetten bólintott, és elindult az ajtó felé.

– Helyes. Most pedig lefekszem aludni.

Griffinnel szótlanul ürítettük ki az üvegeink tartalmát, mert hálásak voltunk a csöndért.

Az első halvány napsugarak megcsillantak a nyugtalanul hullámzó óceánon, és beszűrődtek a kabinba is. Mivel eléggé részeg voltam, ki volt száradva a szám, és a sav marni kezdte a gyomromat. Bizonytalanul felálltam, és botladozva elindultam a folyosó felé, miközben rekedtes hangon odavetettem nekik:

– Vizelnem kell.

A sötét folyosóra nem hatoltak be a napsugarak, de Arwen kabinjának ajtaja gúnyosan meredt rám.

Vajon miről álmodik? Talán liliomokról. Vagy az abbingtoni kunyhója körül magasodó zöld dombokról. Nem volt jó véleményem Borostyánról, de szívesen elmentem volna vele oda. Meg akartam érinteni azokat a dolgokat, amelyeket ő is megérintett. Meg akartam hemperegni abban a fűben, amelyben ő feküdt. Olyan voltam, mint egy kutya, amelyik szagot fogott. Meg akartam mártózni Arwenben.

A sötét folyosón nekimentem valakinek, és el kellett kapnom a vállát, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat. Azonnal felismertem Arwen jellegzetes narancsvirág- és loncillatát. Napok óta nem érintettem meg, és összefutott a számban a nyál. Megmarkoltam a vállát, és megállapítottam, hogy bár egyébként is vékony volt, a hajóút során még soványabb lett.

– Elnézést! – mondta.

– El van nézve.

– Te részeg vagy.

Arwen kiszabadította magát a szorításomból, és mivel a hajó is megbillent, elvesztettem az egyensúlyomat. Kinyitotta azt a gyönyörű, puha száját, hogy leszidjon, és összeráncolta a szemöldökét, ami biztos jele volt annak, hogy dühös, de a hajó megint megbillent, s ő nekem dőlt.

– Hé, óvatosan! – suttogtam, és elkaptam a derekát, miközben rángatózva táncolt alattunk a hajó.

Arwen tenyerével a mellkasomnak támaszkodott, én pedig megfogtam a csípőjét, és próbáltam elhitetni magammal, hogy azért csinálom, nehogy elessen.

– Hagyd abba! – csattant fel Arwen a folyosó falának támaszkodva.

Igaza van. Ez illetlenség.

Az álla beleütközött a szegycsontomba. Úgy éreztem, hogy mindjárt széthasad a fejem.

– Nem lett volna szabad engednem a kísértésnek Árnyékvárban – mondtam. A folyosó végén imbolygó lámpás halványan megvilágította Arwen arcát, és a tekintetéből harag vagy talán megbánás és fájdalom áradt. Sajnos túl sokat ittam ahhoz, hogy pontosan megállapíthassam; józanul sem lettem volna képes megmondani, nemhogy részegen. Tettem még egy próbát: – Úgy értem, hogy tudtam, mi vár ránk. Nem kellett volna…

– Tudom, hogy érted.

Éreztem, hogy Arwennek hevesen ver a szíve, és úgy nézett rám, mintha…

Az a gyönyörű arc.

Csaták, sőt háborúk szoktak kirobbanni az efféle szépség miatt.

A hajó hirtelen megbillent, mintha leeresztették volna a horgonyt, és mi elengedtük egymást, pedig minden egyes porcikám az ellenkezőjére vágyott. Magamhoz akartam láncolni, függetlenül attól, hogy milyen hevesen tiltakozik, és elvinni innen. Magam mögött akartam hagyni a próféciát, a háborút, a bosszút, és megmutatni neki a világot. Megmutatni neki magam, nem törődve a következményekkel. A bocsánatáért könyörögni, miközben megalázkodom előtte, és kielégítem. Beértem volna azzal, hogy egy egyszerű férfi legyek, és talán őt is meg tudtam volna győzni arról, hogy az vagyok.

De ehelyett botladozva a kapitány kabinja felé hátráltam, és majdnem elcsúsztam a síkos padlón. Csak akkor kaptam fel a fejem, amikor Griffin kinyitotta az ajtót, és felsóhajtott.

Aztán mindkettőnket alaposan végigmért, és biztosra vettem, hogy bűntudatos arcot vágunk, pedig semmi sem történt. Nevetséges volt az egész, és elfojtottam egy mosolyt. Hagytam, hogy kicsússzon a kezemből az irányítás, pedig ez nem volt jellemző rám. Arwen bizonyára félreértette a reakciómat, mert dühösen felmordult.

Griffin megcsóválta a fejét, s csak annyit mondott:

– Megérkeztünk.

HÁROM
ARWEN

Griffin viselkedése miatt úgy éreztem, hogy sürgősen távoznom kell, és rekordidő alatt szaladtam fel a falépcsőn a fedélzetre. A vállam és a csípőm még mindig izzott Kane érintésétől. Túlságosan közel kerültünk egymáshoz, és vettem néhány mély lélegzetet, hogy ellazuljanak az izmaim. Hála a Köveknek, Kane részegségében képtelen volt érthetően fogalmazni, ezért nem tűnt olyan elbűvölőnek és ellenállhatatlannak, mint máskor.

Kitártam a fedélzetre nyíló ajtót, és meglepetten résnyire húztam a szemem a napfény miatt. A napsugarak kellemesen simogatták a bőrömet, és Ónixra, a lenyírt pázsitra, a fehér pillangókra és a ciripelő tücskökre emlékeztettek. Tíz napon keresztül zuhogott az eső, ezért majdnem megfeledkeztem arról, hogy még nyár van.

Meghalt az anyám, elpusztítottam egy várost, és gyászos vereséget szenvedtünk, ennek ellenére ugyanúgy telt az idő, mint máskor.

A napfény folyékony aranyként csorgott az égbolt felé ágaskodó vitorlarudakról. Mosolyognom kellett volna a látványtól, arra gondoltam, hogy milyen csalódott lenne anyám, ha látná, hogy mogorván nézek a napba.

A napsütés ugyanis azokra emlékeztetett, akiket haragomban meggyilkoltam, amikor akaratom ellenére kirobbant belőlem az erőm. Magam előtt láttam azt a rengeteg vért, hallottam a csontok roppanását, és erősebb hányingerem volt, mint akkor, amikor úgy dobálták a hajót a hullámok, mint egy darab uszadékfát.

Egy idő után a többi utas is feljött a fedélzetre. Néhányan nagy ívben kikerültek, és a korláthoz mentek, vagy csoportokba gyűltek a fehér vitorlák alatt. Azok, akik a szemtanúi voltak az erőmnek, nem akartak a közelemben lenni – és én nem hibáztattam őket ezért.

De az utasok többsége boldog volt, hogy végre elcsitult a vihar, és vidám beszélgetésük eloszlatta sötét gondolataimat. Még Amelia is mosolygott, pedig másnaposnak tűnt, és az égbolt felé fordította napbarnított arcát.

Esküdni mertem volna, hogy Griffin azt mondta, megérkeztünk, de szárazföldnek nyomát sem láttam. Átmentem a hajó túloldalára, és onnan is körbenéztem, ám a hajó a végtelen óceán közepén horgonyzott le, és semmit sem lehetett látni a kékségen és a sirályokon kívül.

– Jóságos Kövek, vége van! – kiáltotta vidáman Mari, miközben elindult felém.

Ryder most is szorosan a nyomában loholt, akárcsak egész úton. Rémes udvarló volt, és úgy tűnt, éppen az egyetlen barátomba szeretett bele. Gyerekkorom óta mindenkin osztoznom kellett a karizmatikus öcsémmel, és azt vártam, zavarni fog, hogy udvarol Marinek, de a fásultságom a féltékenységemnél is erősebbnek bizonyult. Volt azonban valaki a fedélzeten, akinek nagyon nem tetszett Ryder Mari iránti érdeklődése.

– Hé, boszorkány! – kiáltotta Griffin, miközben megigazította a mellkasán a fekete bőrpáncélt. – A királynak szüksége van a segítségedre.

Szokás szerint komoly volt az arckifejezése, de az ideges mozdulatai arról árulkodtak, hogy zavarban van.

– Ne beszélj így vele! – szólt közbe Ryder. – Tudod, hogy hívják.

– Én legalább nem szólítom vöröskének – morogta fenyegetően Griffin.

– Az csak egy kedves becenév – közölte Ryder vigyorogva, majd az ujja köré csavarta a nő egyik göndör hajtincsét, és játékosan meghúzta. – Tudja, hogy tisztelem őt annyira, hogy Marinek szólítsam. Nem igaz, vöröske?

Griffin tekintete arról árulkodott, hogy legszívesebben leszakítaná és az óceánba hajítaná Ryder ujját. Óvatosan rámosolyogtam. Mintha mostanában jobban kedvelt volna engem, talán mert a gyász szomorúvá tett, vagy talán én kedveltem jobban őt azért, mert sohasem várt el senkitől hamis mosolyt vagy vidámságot. Mindenesetre örültem annak, hogy megváltozott a kapcsolatunk.

Mari közben Ryderre mosolygott, de nem pirult el. Meglepően zárkózottan viselkedett a férfiakkal, és csak azok tudták felkelteni az érdeklődését, akik valamilyen tudományos szöveggel ajándékozták meg. Én tudtam, hogy ezt elsősorban önvédelemből csinálja, mert gyerekkorában a fiúk annyit piszkálták, hogy megtanulta, ki kell térnie az útjukból; de egy Ryderhez hasonló kívülálló ezt úgy értelmezte, hogy túlságosan magabiztos és elérhetetlen. Tudomásom szerint csak akkor gyengült el, amikor együtt vacsoráztunk Griffinnel a Kígyóforrásnál, de erről azóta sem hajlandó beszélni.

– Rendben – szóltam közbe, hogy véget vessek a két férfi ostoba erőfitogtatásának. – Mindannyian veled megyünk, Griffin.

A parancsnok bosszúsan felsóhajtott, és az Eryx király körül összegyűlt tömeghez vezetett bennünket. Peridot száműzött uralkodója a vitorlakötélzet alatt állt, miközben elgondolkodva simogatta a pókhasát, és büszkén méregette új, egyetlen hajóból álló birodalmát. Gyérülő haja, amely ugyanolyan árnyalatú volt, mint a lányáé, meg-meglibbent a szélben.

Odaverekedtük magunkat Barney-hoz, aki természetesen Kane és Leigh mellett állt. Görcsbe rándult a gyomrom.

Kane éppen a kardja markolatát mutatta meg a húgomnak, és a fémen megcsillanó napfény visszatükröződött Leigh ámulattól elkerekedett szemében. A legszívesebben félbeszakítottam volna a bemutatót azzal a csípős megjegyzéssel, hogy gyerekeknek semmi keresnivalójuk a fegyverek közelében, de napok óta nem láttam Leigh-t ilyen érdeklődőnek. Kénytelen voltam beismerni, hogy Kane remekül bánik vele.

– Végre szép napunk van – jelentette ki Barney a szélben kifeszülő vitorlákra pillantva, és a napfény megcsillant kopasz fején. – A hajózásnak mindig ilyen élvezetesnek kellene lennie.

Barney mindig derűs volt, és rajta kívül Mari volt az egyetlen, aki a borzalmas út során mosolyt tudott csalni az emberek arcára. Én is megpróbáltam mosolyogni.

– Jártál már Citrinben? – kérdeztem tőle.

– Még soha, de csak jó dolgokat hallottam róla. A királyi őrség néhány tagja egy alkalommal elkísérte oda a királyt, és azt állították, hogy örökre megváltoztatta az életüket.

Hála a Köveknek! Én is készen álltam egy efféle élményre. Talán olyan leszek, mint Mari, és az új dolgok megismerésének fogom szentelni az életem, legalábbis azt, ami még hátravan belőle.

Pfuj!

Felkavarodott a gyomrom az önsajnálattól.

Süt a nap, Arwen! Süt a nap. Szedd össze magad!

– Borús utunk volt, de a búslakodásnak ezennel vége! – kezdte zengő hangon Eryx király, és az emberek azonnal elhallgattak. – Elvezettelek titeket Evendell legbiztonságosabb királyságába.

Néhányan megkönnyebbülten felsóhajtottak, egy túlságosan lelkes alattvaló tapsolni kezdett, Eryx pedig megpróbált szerényen mosolyogni.

Csak nehezen tudtam megállni, hogy vágjak egy grimaszt.

Eryx folytatta a viharvert utasoknak szánt beszédét, de Kane felnevetett, ezért feléjük fordultam, és láttam, hogy Leigh hamiskásan mosolyog rá.

– Nem gondolod, hogy a részeg vénembereknek nem kellene tízéves lányokkal pletykálniuk? – kérdeztem Barney-tól.

Barney elsápadt, és a tekintete ide-oda cikázott a királya és köztem. Valószínűleg túl hangosan tettem fel a kérdést, mert Leigh elvörösödött, és gyorsan befurakodta magát a tömegbe, hogy eltűnjön a szemünk elől. Utána akartam menni, de Kane elkapta a karomat, és a bőröm azonnal izzani kezdett az érintésétől.

– Nézd, mit tettél! – mondta halkan Kane. – Megszégyenítetted a húgodat. – Dühösen pillantottam rá. Lobogott a haja a szélben, és a gyűrűi csillogtak a napsütésben. Higgadtnak látszott. Elengedte a karom, és zsebre dugta a kezét, majd hozzátette: – És már nem is vagyok részeg.

– Az lehetetlen!

– Halkabban! – szólt ránk egy mogorva arcú nő, azután ismét Eryx felé fordult.

Én is elvörösödtem, és hirtelen elszállt a haragom. Megpróbáltam Eryxre összpontosítani, aki hevesen gesztikulált, miközben arról beszélt, hogy Citrin régóta a szövetségese.

– A boszorkányos barátnőd tegnap készített nekem egy kijózanító főzetet – duruzsolta a fülembe Kane, és cédrus- meg whiskyillat csapta meg az orromat. – Köszönetet mondanál neki a nevemben?

Ha egy mese szereplője lettem volna, talán gőz gomolyog elő a fülemből. Rettenetesen zavart, hogy Kane összebarátkozott a húgommal, és ezt ő is tudta. Az arcára volt írva, mennyire élvezi, hogy felbosszanthat. Micsoda önelégült, hazug fráter!

– Mellesleg csak azért foglalkozom a húgoddal, mert magányos – folytatta halkan Kane. – Szüksége van valakire, aki gondoskodik róla.

– Én is képes vagyok erre – vágtam rá fojtott hangon.

– …Régen láttam utoljára drága barátomat, Broderick királyt, de biztosra veszem, hogy szívélyes fogadtatásban lesz részünk – mondta éppen Eryx. – Ugyanakkor szükség van néhány óvintézkedésre, mielőtt belépünk Azurinba, a királyság fővárosába.

– Belépünk? – szólt közbe Ryder, és az óceán felé intett. – Sajnálom, felség, de mindenfelé víz vesz körül bennünket.

Az öcsémnek igaza volt, és az utasok nyugtalanul sugdolózni kezdtek, de érdekes módon én egy cseppet sem aggódtam. A király tagbaszakadt testőrének megfeszültek az izmai, amikor az alattvalók zúgolódni kezdtek, de Eryx felemelte a kezét, hogy elcsitítsa őket. Kane elvigyorodott, és borostás arcán megjelentek a gödröcskék.

– A Citrin Királyságot nem lehet szabad szemmel látni, mert alattunk van – közölte erőteljes hangon, higgadtan Eryx. – Az óceán fenekén fekszik.

NÉGY
ARWEN

Egy elsüllyedt város? Hiszen nekünk azt ígérték, hogy biztonságban leszünk!

Döbbenten néztem Kane-re, de a szokásos közöny és nyugalom áradt belőle; mintha Eryx azt jelentette volna be, hogy a királyság ott van az út végén, a domb mögött.

– Ne féljetek! – igyekezett megnyugtatni az embereket Eryx. – Még sohasem sodortam veszélybe a saját népemet. Az említett óvintézkedések segíteni fognak nekünk abban, hogy átkelhessünk a biztonságos fővárosba vezető tenger alatti árkon. Szerencsére van velünk egy rendkívül tehetséges boszorkány. – Mari bólintott, és megmarkolta a nyakában lógó amulettet. – Az összes utast el fogja varázsolni, hogy képesek legyenek lélegezni a víz alatt. A tölcsér majd elintézi a többit.

Mari magabiztosan mosolygott, és odabiccentett a királynak, de én láttam a tekintetéből áradó félelmet. Nem akart kudarcot vallani ennyi ember előtt.

– Ne aggódj! – duruzsolta a fülembe Kane. – Az a varázsige lesz a legkellemetlenebb. Ha pedig nem működik, a vízbe fulladás nem is olyan fájdalmas halál.

Napok óta úgy éreztem, hogy egy kő van a szívem helyén, de most végre megborzongtam a félelemtől, és felgyorsult a pulzusom. Bár szörnyű érzés volt, örültem neki.

– Hogy érted azt, hogy kellemetlen lesz? – kérdeztem, pedig nem akartam beszélgetni vele.

A tekintetéből együttérzés áradt, és valamivel lágyabb lett a hangja.

– Furcsa érzés belélegezni a vizet, de gyorsan át fogunk haladni a tölcséren. Mire felfognád, mi történik, túl leszel rajta.

– És Azurinban mi lesz? Az egész királyság vizet lélegzik?

– Nem. Citrinnek van légköre. Ez egy ősi mágia, más, mint a boszorkányoké vagy a tündéké. A sellőmágia több ezer éve gondoskodik a királyság biztonságáról. Az idegenek képtelenek behatolni.

Bizonytalanul bólintottam, mert egy cseppet sem örültem annak, hogy nem levegőt fogok belélegezni. Izzadni kezdett a tenyerem, és amikor Kane megsimogatta a hátam, mozdulatlanná dermedtem.

– Mit művelsz?

Kane látszólag nem találta a megfelelő szavakat, pedig ez nem volt jellemző rá. Leeresztette a kezét, és nyelt egy nagyot.

– Azt hittem… úgy láttam, hogy…

– Ne érj hozzám! – sziszegtem, majd Marihez fordultam. – Képes leszel megbirkózni ezzel?

– Természetesen – felelte Mari, és megdörzsölte az amulettet. – Könnyű lesz.

Hirtelen elkerekedett a szeme, és gyorsan a blúza alá rejtette az amulettet. Ryder, aki szintén észrevette a mozdulatot, felvonta a szemöldökét. Én követtem Mari tekintetét, és láttam, hogy Kane minket bámul.

– Ne aggódj, Mari! Kane már tudja – ismertem be.

Mari elvörösödött, s halkan azt mondta:

– Rettenetesen sajnálom, Ravenwood király. Én…

– Az az amulett sokkal jobban illik hozzád, mint hozzám – vágott a szavába Kane. – De el kell árulnom neked valamit… – Közelebb hajolt hozzánk, és hevesen megdobbant a szívem. Nem árulhatja el a titkot Marinek éppen most, amikor… – Briar rettenetesen féltékeny lesz, ha megtudja, hogy egy másik nőnek, sőt egy másik gyönyörű boszorkánynak adtam a legdrágább kincsét. Ez legyen a mi titkunk, rendben?

Mari bólintott, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Most pedig mindenki sorakozzon fel a fiatal boszorkány előtt! – adta ki az utasítást Eryx.

***

Mari a mellkasomra fektette a tenyerét, és kavarogni kezdett körülöttünk a varázslat. Belekapaszkodott a hajamba és a szoknyáimba, a levegő föld- és mohaszagú lett, és egy szempillantás alatt véget ért az egész.

Ugyanúgy éreztem magam, mint máskor, és amikor végigpillantottam magamon, megállapítottam, hogy ugyanúgy is nézek ki. Eryx testőrei az óceán felé terelték azokat az utasokat, akiket Mari már elvarázsolt, de én kiléptem a sorból, hogy megvárjam a húgomat.

Utánam Griffin következett. Mari, aki egy fejjel alacsonyabb volt nála, a mellkasára helyezte a tenyerét, majd lehunyt szemmel, halkan kántálni kezdett, miközben tűzszínű haja lobogott az arca körül. Griffin összepréselte az ajkát, összekulcsolta az ujjait a háta mögött, és szándékosan nem nézett rá, de egy kicsit elpirult. Aztán oldalra lépett, és megsimogatta azt a helyet, ahol Mari tenyere volt.

Miután Leigh is végzett, felléptünk a pallóra, és elindultunk.

– Merüljetek le a tölcsérhez! – mondta az őr. – Körülbelül két méter mélyen van. Miután beszippantott titeket, kezdjetek el úszni, és ha szilárd talajt láttok, próbáljatok meg futni!

– Futni? De hogyan? – kérdezte Leigh, ám a férfi már a mögöttünk haladókkal volt elfoglalva.

Miközben végigmentem a hajó farára erősített pallón, csípte a bőrömet a hideg és sós levegő. Belebámultam az alattunk kavargó jéghideg és mély, habzó tarajú hullámokba, és elhomályosult a látásom a félelemtől. Mi lenne, ha a húgommal a hajón maradnánk, elvitorláznánk innen messzire, és sohasem térnénk vissza?

– Készen állsz? – kérdezte Leigh, felriasztva gondolataimból.

Vettünk néhány mély lélegzetet, mielőtt leugrottunk a pallóról, és zuhanás közben felrémlett előttem anyám élettelen arca…

Az agyam hamarabb érzékelte a hideget, mint a testem. A víz sokkal hidegebb volt annál, mint amire számítottam, elzsibbadtak a végtagjaim. Igyekeztem megnyugodni, és megpróbáltam kiverni a fejemből anyám emlékét. Úsznunk kellett. Vacogott a fogam, a sós víz pedig csípte a szemem, de kitartóan lökdöstem a húgomat a megfelelő irányba.

Az óceán feneketlennek tűnt, de láttam a tölcsér száját. Egy üvegvázához hasonlított, a szája széles volt, és lefelé keskenyedett. Egyenesen afelé úsztunk.

Hirtelen görcsösen megrándult a mellkasom, és éreztem, hogy levegőt kell vennem, de nem törődtem a késztetéssel. Lehet, hogy egy levegővel átjutok a tölcséren. Gyerekkoromban, amikor a testvéreimmel játszottunk a sziklás tavakban, én tudtam leghosszabb ideig a víz alatt maradni.

Amikor végre áthaladtunk a tölcsér száján, egy áramlat a mélység felé húzott bennünket. Útközben ezüstszínű halrajokat láttunk a korallokból és a porózus szivacsokból álló zátonyok között. A smaragdzöld tengeri hínárok között laposabb és vékonyabb halak úszkáltak, és felkavarták a csillogó homokot. Minél mélyebbre húzott minket az áramlat, annál hidegebb és tisztább lett a víz.

De már valósággal izzott a tüdőm, s éreztem, hogy lélegeznem kell, hogy enyhüljön a mellkasomra nehezedő nyomás. Leigh higgadtan tempózott alattam, és kinyújtotta a kezét, hogy megérintsen két márványos hátú teknőst, amelyek elúsztak mellettünk. Látszólag nem fuldoklott, és én is megbíztam Mariben, mégis halálfélelmem volt.

Ez azonban nem számított, mert annyira fájt a tüdőm és a mellkasom, hogy egyetlen másodpercig sem bírtam tovább.

Lassan beszívtam a vizet az orromon, ami azonnal levegővé változott, és oxigént lélegeztem be. Tettem még egy próbát, ezúttal a számon át, és ugyanaz történt. Függetlenül attól, hogy mennyi vizet szívtam be, mire a tüdőmhöz ért, átalakult levegővé. Vettem néhány mély lélegzetet, s miközben az izmaim kezdtek ellazulni, mind magabiztosabban úsztam keresztül az üvegszerű víztölcséren.

A mélység felé haladva egyre sötétebb lett a víz. Ide már nem jutottak le a napsugarak, ezért nem tudtam kivenni a homokban fekvő tengericsillagok és tengerirózsák színét. Azt sem tudtam megállapítani, hogy a tölcsér vízből vagy valamiféle védelmező varázslatból készült-e, de semmi esetre sem akartam egy cápa szájában végezni.

Az áramlat beszippantott minket egy koromsötét, sziklás barlangba, és Leigh olyan rémülten szorította meg a kezem, hogy a körmei a kézfejembe mélyedtek. Én is meg akartam szorítani a kezét, hogy megnyugtassam: minden rendben, de senki sem volt körülöttünk, és olyan hideg lett a víz, hogy vacogott a fogam.

Én is ki akartam szabadulni onnan.

Remegett a mellkasom – nem tudtam volna megmondani, a hidegtől vagy a félelemtől –, és tiszta, igazi levegőre vágytam.

Miközben az áramlat szédítő sebességgel keresztülszippantott minket a barlangon, pattogni kezdett a fülem a nyomástól, és a szemgolyóm belepréselődött az üregébe. A sodrás miatt a húgom keze kicsúszott az enyémből. Kétségbeesetten kaptam utána, de nem tudtam kinyitni a szemem, és úgy éreztem, mindjárt megfulladok.

Hirtelen botladozva földet értünk egy forró homokágyon. A durva homokszemek felsértették a bőrömet, a ruhám a derekam köré csavarodott, és a vizes hajam az arcomra tapadt.

De a tüdőm megtelt friss és igazi levegővel, amely száraz és meleg volt, teljesen más, mint Peridot párás és virágillatú levegője, és egészen más, mint amit valaha megtapasztaltam. Leigh rajtam ért földet, és a könyöke a nyakamba fúródott. Vidáman kuncogni kezdett, és azonnal elillant a félelmem.

Miután megállapítottam, hogy nem esett baja, a meleg homokra fektettem. Utána felültem, kiköptem a számból a homokot, és a biztonság kedvéért beletöröltem a nyelvem a ruhám ujjába.

– Hűha! – suttogta Leigh.

Én is szemügyre vettem a hosszú és homokos part mellett elterülő kikötőt. A türkizkék hullámokon különféle méretű és formájú hajók lebegtek és közlekedtek: vitorlások, vontatóhajók és evezős csónakok. A kikötőben, amely népesebb volt, mint Abbington, pezsgett az élet. A vízi járműveken férfiak és nők kiáltoztak, mások pedig lábukat a vízbe lógatva különböző hangszereken játszottak. Lenyűgöző volt a színek és hangok kavalkádja azután, hogy majdnem két hetet egy csöndes és szomorú hajón töltöttem.

Képtelen voltam felfogni, hogy bár süt a nap, a távolban hegyek magasodnak, és a homokos partot hullámok nyaldossák, több ezer méterrel a tenger szintje alatt vagyok. Ez valóban sellőmágia volt.

Amikor feltápászkodtam, remegett a lábam a kimerültségtől, de Leigh már a kristálykék víz felé futott, hogy belemárthassa a kezét. Furcsamód bosszantónak találtam a viselkedését. Nekem kellett gondoskodnom róla, mert én voltam a nővére, és száz korbácsütést is elviseltem volna érte.

Mégsem akartam állandóan szemmel tartani, és magamhoz láncolni, mint egy rabot, kizárólag azért, mert rettegtem attól, hogy valami baja esik, éppen ezért nem rángattam ki a vízből. És igazság szerint nem volt energiám ahhoz, hogy az ő igényeivel törődjek.

Kane-nek igaza volt. Szánalmas és önző vagy. Szégyelld magad!

Valami csípni kezdte a lábamat, és amikor felhúztam a szoknyáimat, vércseppeket láttam a homokon: lehorzsoltam a térdem, amikor kizuhantam a tölcsérből. Megsimogattam a sebet, és megpróbáltam erőt gyűjteni a levegőből és a napfényből.

Az ujjaim hegyéből pislákoló fény szivárgott.

Hála a Köveknek!

Szerencsére a bőröm meggyógyult, és kiperegtek belőle a homokszemek.

A hajón számtalanszor megpróbálkoztam ezzel. Éjszakánként azért imádkoztam a szűk kabinomban, hogy érezzem, ahogyan a fény, a szél és a levegő kiáramlik az ujjaimból, és munkára tudjam fogni azt az erőt, amely anyám halála után kirobbant belőlem. Csupán arra vágytam, hogy meggyújthassak vele egy gyertyát, vagy becsaphassak egy ajtót, de semmi sem történt. Egyetlen szikrát sem láttam.

Nos, azt legalább megtanultam, hogy ha a tündefény segítségével pusztítok el egy tündesereget, akkor hetekig fog tartani, mire regenerálódom.

Amikor megfordultam, megláttam a hajó többi utasát: néhányan a homokban feküdtek, mások meg épp akkor tápászkodtak fel. A helybéliek könnyű és lenge, vörös, krém- és barackszínű ruhákat viseltek, és hozzájuk képest úgy festettünk sötét gyapjúruháinkban és szőrmeköpenyeinkben, mint egy gyászmenet. Kane, Griffin és Amelia viszont magabiztosan állt a lábán, és egyetlen homokszem sem látszott rajtuk. Odasétáltam hozzájuk, s miközben a köhögő-prüszkölő utasokra mutattam, akik hozzám hasonlóan azzal voltak elfoglalva, hogy kirázzák a homokot a hajukból, azt kérdeztem:

– Van talán valami titka a tölcsérnek, amit nekünk nem mondtak el?

– Nincs, csak megtanultunk talpra érkezni. Gyakorlás kérdése az egész. Te jól vagy, kismadár? – felelte Kane, s vidáman végigmért. Megdermedtem, és elsápadtam a szó hallatán; Kane azóta nem használta, hogy… – Sajnálom – tette hozzá, és eloldalgott.

Mélyen beszívtam a sós, fenyőillatú levegőt.

– Alaposan elintézted Kane-t – jegyezte meg Amelia, miközben elsétált mellettem. – Lenyűgöző teljesítmény.

Megmozgattam a vállam, hogy megszabaduljak a feszültségtől, és odakiáltottam a vízparton játszadozó Leigh-nek. Mivel nem vett rólam tudomást, megint rákiáltottam, ezúttal határozottabban, mire odaszaladt hozzám, futás közben magasra rúgva a homokot.

Körülbelül negyvenen érkeztünk ide Szirénvárosból, többnyire nemesi családok és katonák. Abban reménykedtem, hogy ennél jóval többen menekültek el más városokba a dzsungelen keresztül, habár miután Borostyánban Lazarus vette át az uralmat, egyetlen városban sem voltak biztonságban azok, akik hűségesek maradtak Eryxhez és a lányához.

Azurinból egyelőre semmit sem láttam azokon a ciprusokon kívül, amelyek felé elindultunk, de amennyire meg tudtam állapítani, a Citrin Királyság napfényes és derűs volt, és a levegőben citrusfélék, olajbogyó és füge mámorító illata terjengett. A türkizkék hullámok által nyaldosott tengerparton fenyőfák, mészkősziklák és hófehér villák sorakoztak, a tiszta égbolton pedig sirályok repkedtek.

Egy pillanatra sem engedtem el a húgom kezét, miközben a többi utassal együtt Griffin mögött lépdeltünk. Végül megérkeztünk egy uszadékfákból és kötelekből épült hídhoz, amely egy sziklás szakaszon vezetett keresztül; illatos fák vették körül, és azt gyanítottam, hogy a város központjába vezet. Miután libasorban végigsétáltunk rajta, a sejtésem beigazolódott, mert egy homokkővel borított téren találtuk magunkat.

Valaki hirtelen felordított, és mire körbenézhettem volna, hogy kiderítsem, mi történt, egy handzsár élét éreztem a torkomon.

ÖT
ARWEN

Acsillogó indigókék páncélt viselő citrini katonák szétválasztottak minket egymástól, és amikor a mögöttem álló katona pengéje nekipréselődött a bőrömnek, majdnem ráhánytam a kezére.

Annyian voltak, hogy minden egyes menekültre ketten-hárman jutottak. Szem elől tévesztettem Leigh-t, Marit és Kane-t, és csak a fehér mintákkal díszített kék páncélok, a sisakok, a dárdák és a csillogó kardok tengerét láttam.

Megpróbáltam előhívni az újonnan életre kelt erőmet, hogy kiszabadíthassam magam, de semmi sem áramlott ki az ujjaimból. Amikor begyógyítottam a térdemet, kiürítettem a majdnem kiszáradt forrásom.

– Nem akarok hinni a szememnek! – dörögte egy durva férfihang.

A katonák utat nyitottak, és az elém táruló látványtól elakadt a lélegzetem.

A tér végéből sima, fehér lépcsősor vezetett felfelé, amely vakítóan csillogott a napsütésben. A lépcső tetején lévő fényűző palota nagyon különbözött Szirénváros meghitt, bohém, vidéki birtokra emlékeztető várától vagy a gótikus, kissé komor hangulatú Árnyékvártól. Ezt a sziklafalba épített, fehér csodát igazgyöngyök, rubinok és aranyberakások díszítették, és minden egyes ablakon meg tornyon drágakövek ragyogtak. Azurin nyüzsgő városa a palota körül terült el, de nem tudtam értékelni a szépségét, mivel épp azon igyekeztem, hogy a torkomnak szorított penge ne hasítsa fel a bőrömet.

A lépcső tetején egy szögletes állú, göndör hajú férfi állt, mellette pedig egy beesett arcú, mogorva nő, akinek mindkét fülében hatalmas rubin csüngött. A királyi pár körül tucatnyi kék egyenruhás palotaőr sorakozott.

– Mit jelentsen ez az egész, Broderick király? – kérdezte bosszúsan és kissé ijedten Eryx.

– Felséges uram, azt hiszem, félreértés történt! – szólt közbe ekkor higgadtan Kane. Dühös voltam rá, mégis megnyugtatónak találtam a hangját, amely arról árulkodott, hogy nem tűr ellentmondást, és akkor is halálos fenyegetés áradt belőle, amikor udvariasan beszélt. Nem láttam őt a tömegben, de biztosra vettem, hogy egyetlen katona sem emelt rá kezet.

– Semmiféle félreértés nem történt – felelte Broderick. – Felismertük Ravenwood és Peridot címerét.

– Szirénváros elpusztult – folytatta Kane. – Porig égette a borostyáni Gareth és a gránáti Thales király.

A királyi pár arckifejezése arról árulkodott, hogy ez a hír ugyan új számukra, de nem különösebben érdekli őket.

– Beszéljük meg ezt az ügyet civilizáltabb körülmények között! – kiáltotta Eryx. – Erre semmi szükség. Ezek az emberek menekültek, és nem jelentenek fenyegetést a városra nézve.

– Legalábbis egyelőre – morogta Kane.

Megborzongtam, mert tudtam, mire képes. A sötét ereje segítségével könnyedén le tudott volna mészárolni mindenkit.

A királyi pár halkan váltott néhány szót egymással. Szinte magam előtt láttam az erőszakot és a vérontást, és nyújtogatni kezdtem a nyakam, abban a reményben, hogy megpillantom Leigh-t vagy Rydert, de csupán annyit sikerült elérnem, hogy a katona még erősebben megszorította a derekamat. A legjobb esetben börtönbe fognak zárni, megkötözik a kezem, és fájdalmat okoznak azoknak, akiket szeretek.

De pár perc múlva a katonák elengedtek minket, és a torkomnak szorított görbe penge visszacsúszott a hüvelyébe. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, megdörzsöltem a nyakam, és láttam, hogy a királyi pár elindul lefelé a lépcsőn. Bizonyára ők állították le a katonákat. A testvéreimet keresve körbepillantottam, és amikor megakadt a tekintetem Leigh borzas, szőke haján, odafurakodtam hozzá, és elkaptam a karját.