Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Szerző jegyzete:

G. BERNARD SHAW

ELŐSZÓ BARBARA ŐRNAGYHOZ ELSŐSEGÉLY A KRITIKUSOKNAK

BARBARA ŐRNAGY

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bernard Shaw

BARBARA ŐRNAGY

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-673-7 EPUB
ISBN 978-963-559-674-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1907

a mű eredeti címe:
Major Barbara

a borító a Harper’s Bazaar Lady’s Hunting Costume (1893)
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Szerző jegyzete:

Az Euripidész-féle részek Barbara őrnagy második felvonásában nem tőlem valók, de nem is egészen Euripidésztől. Szerzőjük Gilbert Murray tanár, akinek A bacchánsnők című (Euripidész után készült) átdolgozása olyan izgató hatást keltett drámairodalmunkban, mint egy eredeti munka, kevéssel azelőtt, hogy hozzáfogtam Barbara őrnagyhoz. Színdarabom ezen kívül is sokkal tartozik Murray tanárnak.

G. BERNARD SHAW

Van az írónak egy magasabb föladata, mint hogy bizonyos mennyiségű fehér papírt fekete karcolással töltsön be... A költészet kedves játékká aljasul, ha a kor nagy érdekeitől különválva, nem a létező hibák orvoslása, nem az érzelmek nemesítése után törekszik... Ami ellen a kritikus kifogásokat tehet, azt az embernek bámulni kell, hogy a könyvben nem szép mű, hanem szép emberi tett fekszik előttünk...

Báró Eötvös József: A falu jegyzője

I.

Gogol Miklós óta Bernard Shaw Európában az első vérbeli vígjátékíró. Kettejük között, szigorúan véve, alig áll egyéb, mint Kleistnek egy sikerült, Henri Becque-nek egy kevésbé sikerült kísérlete (Az eltört korsó és A párizsi asszony) s Gerhart Hauptmannak egy kitűnő szatírája (A prémes bunda). A XIX. század népszerű és nemzetközileg elismert francia vígjátéka (Seribe, Augier, Pailleron. Sardou, Dumas fils), talán Courteline apróságait leszámítva (Boubouroche), inkább elmés társasjáték, mint valódi vígjáték; derűs és optimista árucikk, szatírával fűszerezett polgári romantika, vagy polgári romantikával csillapított szatíra. Ízlésesen tálalt vegyes felvágott (amelyben a kolbásztól az almakompótig és a tengeri rákig minden megtalálható), de nem a Molière vígjátéka többé, amelyet a XVIII. század elkótyavetyélt. Molière könyörtelen kritikája, metsző józansága, erkölcsi lángolása, emberszeretete és kiábrándultsága hiányzik a XIX. század francia vígjátékából. Hiányzik belőle a vígjátékírói korbács, amely kettősfonatú s a fölgerjedt apostolnak és a cirkuszi bohócnak vesszejéből van összecsavarva.

A fejlődés vonala tehát Molière-Gogol-Shaw. Nem önkényesen húztam meg ezt a vonalat. Élesen és feketén rajzolódik ki a három nagy vígjátékíró munkáiban. Gogol imádta Molière-t, jeleneteket, hatásokat vett át tőle, sőt sorokat írt ki belőle. Shaw Molière óta (a Molière-utánzó dán Holberget bátran kihagyhatjuk a játékból) az első vígjátékíró, aki Molière módjára egyetemes társadalmi kritika pódiumává avatta a színpadot, ahol pellengérre állítja a kor minden bűnét és nevetségessé teszi minden csodabogarát

De a hasonlóság mélyebb, a rokonság gyökeresebb s a fejlődés nyilvánvalóbb, mihelyt szemügyre veszünk egyet a három író közös témái közül, mondjuk például a házasságot. Molière-nél a házasság, mint komikai téma, ilyenformán fogalmazható meg: Komikus (vagy talán inkább: tragikomikus) a házasság, ha a felek nem illenek össze. Ha az egyik ifjú, a másik öreg, ha az egyik fél úri, a másik paraszti származás, ha az egyik szerelemből, a másik érdekből köti a házasságot. Ez a tragikomikum nagyszerűen van fokozva Molière-nek egy roppant jellemző kis bohózatában, a Kénytelen házasságban. Ahol az öreg vőlegény az utolsó pillanatban - a kellő megvilágosodás után - vissza akar lépni a házasságtól, amelybe azonban a haszonleső após és sógor most már könyörtelenül belekényszerítik. Ebben a kis vígjátékban Molière a házasságot, mint katasztrófát fogja fel és félkezével átnyúl a tizenkilencedik századba.

Gogol szemében ugyanis - aki a házasság témáját, mint társadalmi jelenséget vagy társadalmi nyavalyát fogja fel - minden házasság kénytelen házasság. A nős férfiak és az idős asszonyok összeesküvése ez a nőtlen férfiak ellen. Gogol vőlegénye az ablakon át szökik az esküvő elől, de azért bizonyos, hogy sorsa utol fogja érni, mert ő csak egy ember (aki a szabadságát félti) egy egész társadalom ellen, amely a kötöttségét akarja.

Shawnál is minden házasság kénytelen házasság, de itt már az indokolás nem társadalmi, hanem filozófiai. Az egész kérdés univerzálissá, hogy ne mondjam misztikussá válik A férfinak meg kell házasodnia, nem azért, mert a házasságszerző asszonyok kívánják, mert a nős férfiak a káröröm elve alapján állnak nem azért, mert a társadalom követeli, hanem mert a nagy Életerő, a nagy Életösztön, melynek végrehajtója és ügynöke a nő: a saját megmaradásáért és érvényesüléséért így kívánja. Shawnál tehát a nő üldözi a férfit, hogy anyává lehessen általa, amivel a nő a saját életét veti kockára (Ember és felsőbbrendű ember), de ennek így kell lennie, mert így kívánja az, ami túl van a férfin és a nőn, ami több, mint a férfi és a nő: egy magasabb, felsőbb princípium. Molière típusa, Gogol társadalma. Shawnál - filozofikussá mélyült és szélesedett. Shaw egyik legreprezentatívabb darabját »Komédiának és filozófiának« nevezi. Szinte fölösleges megszorítás. Minden reprezentatív darabja egyben komédia és filozófia. Shaw vígjátékíró és egyben filozófus.

II.

Barbara őrnagy is komédia és egyben filozófia, ámbár Shaw óvatosan vagy ravaszul csak annyit mond róla, hogy: három felvonás. Ez is vígjáték, bár filozófiai mélységeket érint. De Molière Don Juan-ja és Misanthrope-ja nem kevésbé komoly és tragikus iróniában sem marad el Shaw mögött. Amit e bevezető élén a Falu jegyzőjé-ből idéztem, egyaránt illik Molière-re, Gogolra és Shawra. Ők orvosolni és nemesíteni akarnak, nekik a színpad csak másodsorban játék, elsősorban iskola. Mindenekelőtt nevelők akarnak lenni, csak aztán szórakoztatók. Ők nem szolgálták és nem szolgálják ki a tehetségüket, azt akarják, hogy a tehetségük szolgálja az erkölcsüket, a meggyőződésüket, a vallásukat, a hitüket...

Barbara őrnagynak nemcsak a színpadhoz van köze, hanem a teológiához is. Shaw kétféle hitet állít szembe e darabjában. Barbara (tessék csak bátran a velencei Santa Barbarára gondolni) a keresztény hittől ragyogó, viruló teremtés, aki lelkeket ment meg a Krisztusnak. Apja, aki évek óta különválva él a családjától, az ágyúgyáros Undershaft, a nagy kapitalista, az Életerő misztikus vallását hirdeti és a pénz evangéliumát. Ő képviseli a darabban az írót. Shaw azt bizonyítja s azzal töri le Barbarát, hogy a lélekmentéshez szükséges pénzeket csak olyan emberektől lehet megszerezni, akik maguk is erkölcstelen úton jutottak hozzá. Shaw felháborodva tiltakozik az ellen, hogy erkölcstelen pénzekkel javítsuk az erkölcsöket. Azt a régi közmondást, hogy a pénznek nincs szaga, Shaw, mint Fábiánus szocialista, a mai társadalomra vonatkozólag úgy fordítja meg, hogy: minden pénznek szaga van

Amikor Barbara őrnagy megtudja, hogy az Üdv Hadseregének menhelyeit csakis annak a Bodgernek az ezreseivel lehet fenntartani, aki vagyonát alkoholból szerezte, amellyel az emberek ezreit megmérgezi: visszautasítja a pénzt és kilép az Üdv Hadseregéből. Shawnak ez a nemes és lángoló erkölcsi felháborodása, mely egyúttal vád az ilyen pénzeket elfogadó egyházak és vallási testületek ellen: nem számol egy fontos és súlyos körülménnyel, azzal, hogy az ilyen belső ellenmondások nem pusztán társadalmiak, hanem természetiek is, eszerint nem javíthatók. Ha jól tudom, Börne mondta, hogy ugyanaz az emberi testrész szolgál a kiürítésre és a nemzésre, tehát a legalacsonyabb és a legnagyszerűbb föladat elvégzésére. Shaw a Barbara őrnagyban - mint egyebütt is - erősen összeütközésbe kerül a kereszténység némely kardinális tételével, de kérlelhetetlen meggyőződése, ragyogó okfejtése és mélységes emberszeretete sem tudja elnémítani azt a kettős kételyt, amelyet legrövidebben talán így lehet kifejezni:

1. Hátha a kereszténységben kideríthető ellenmondások és következetlenségek magának a természetnek és életnek ellenmondásai és következetlenségei, amelyek elválhatatlanul kapcsolódnak össze az ember kettős természetével és így soha véglegesen ki nem küszöbölhetők.

2. Vajon az a rendszer, mely Shaw reformgondolatán épülne föl: megoldaná-e az ellenmondásokat, kiküszöbölné-e a következetlenségeket, s megvalósulása esetén nem teremtene-e újabb ellenmondásokat és másfajta következetlenségeket?

III.

Barbara őrnagyban - Shaw saját bevallása szerint - a legújabb és legeredetibb motívum: a pénz evangéliuma, amelyet Undershaft, az ágyúgyáros hirdet a világnak Shaw a társadalmi kelepcéből egy kiutat lát: mindenkinek legyen becsületesen megszerezhető és csakis becsületesen megszerezhető elegendő pénze. Shaw tehát itt az ember evangéliuma helyett a környezet (milieu) evangéliumát hirdeti.

Úgy sejtem, hogy a modern antikrisztusok Krisztus evangéliumát a dúsgazdagról és a koldus Lázárról, valamint a Hegyi Beszéd idevágó részeit kissé félremagyarázták. Az evangéliumi gondolat a gazdag és a szegény emberről mindenekelőtt annyit jelent, hogy az ember nem függ a környezettől, hogy az emberi léleknek nem a pénz vagy a pénztelenség a gazdája, hogy az emberi erkölcsnek nem a márványos terem vagy a földes szoba a meghatározó ja, hanem Isten. A világnak eddig ez a legforradalmibb, a legnagyobbszerűbb, a leglendületesebb gondolata s ez a gondolat termelte és formálta azokat a szenteket, akikről Nietzsche sem tagadta, hogy Übermenschek. Az evangéliumi gondolat annyit jelent, hogy a gazdag ember ne örüljön, mert hátha silányabb, mint a szegény ember, s a szegény ember ne essék kétségbe, mert hátha értékesebb, mint a gazdag ember. De nem mondja az Evangélium azt, hogy a gazdag ember elnyomhatja a szegény embert, és nem mondja azt, hogy a szegény ember nem lázadhat fel a gazdag ember ellen. Az Evangélium csak azt hirdeti, hogy a gazdagság nem szabadíthatja föl az Embert és a szegénység nem nyomhatja el az Embert. Ha tehát Shaw nem hisz a becsületes, a derék, a tiszta szegénységben, vagy pedig ennek a példáját elítélendőnek tartja (bár meg kell jegyeznem, hogy Shirley nemcsak becsületes, de otromba szegény is), az Evangélium alapján azt lehet neki felelni, hogy sok embert a gazdagsága sem jobbá, sem becsületesebbé, sem tisztábbá (fizikai értelemben) nem tesz, és hogy mindenki ismer kapzsi, mohó, tolvaj és sikkasztó gazdagokat. Tudok villamosvasúti kalauzokról, akiknek a gyerekei tiszták és jó nevelésűek és más villamosvasúti kalauzokról, akiknek a gyerekei rossznevelésűek és piszkosak. Pedig itt a fizetés ugyanaz, a lakásviszonyok egyformák. A különbség mindössze az, hogy az egyik villamosvasúti kalauz felesége jó gazdaasszony és jó anya, a másik pedig rossz gazdaasszony és rossz anya.

Ebből természetesen nem következik és nem is következhetik, hogy a szegénységen, mint társadalmi nyavalyán, nem kell segíteni. Az Evangéliumban nincs benne a szocializmus, de a szelleméből kiolvasható és a modern törvénykönyvekben mindenesetre kell, hogy benne legyen. Az is kétségtelen, hogy a társadalmat szocialista alapon lehet és kell is javítani, a nyomort a végső eszközökkel is meg kell szüntetni, de egyet semmi esetre sem lehet a társadalmi és gazdasági reformtól várni: az ember megváltását. A gazdagokat szabad megfékezni és szabad letörni, a kapitalizmust meg kell szorítani és ártalmatlanná kell tenni, a vagyont, mint hatalmat és túlkapást meg kell semmisíteni, csak egyet nem szabad az írás értelmében: irigyelni a gazdagokat és hinni a pénz megváltó erejében. Ez a léleknek olyan rabszolgasága, amelyből minden forradalom is csak úgy fakad ki, mint nyavalya és nem, mint gyógyulás.

IV.

Shaw, mint mondtam, a megváltást abban a pénzben, abban a minél több pénzben látja, amelyet minden ember a maga munkájával illően megszolgál. Ez elvnek gyönyörű és elvileg megtámadhatatlan. Keresztülvihetőségét azonban csakis törvényileg megállapított általános munkakényszer biztosíthatja. A társadalom átváltozik nagy foglalkoztató műhellyé és a régi kérdések új maszkban fölütik a fejüket. Mi történjék azokkal, akik nem akarnak dolgozni, vagy keveset dolgoznak és sokat követelnek? Mi módon fogják ezeket munkára kényszeríteni? Igaz, a legtöbb szocialista író - mint Rousseau-nak igazi ivadéka - jónak tartja az embert és rossznak a társadalmat s ehhez képest a társadalmi rendszer megváltozásától rögtön és okvetlen elvárja az ember megváltozását. De Shaw nem tartozik e sekély optimisták köze. A szocializmus illúzióit is leleplezte, nem hull térdre a proletárosztály előtt s nem osztozik Marx végzetes elfogultságaiban. Kíván egy felsőbbrendű embert, de már nem hisz abban, hogy az egész társadalmat felsőbbrendűvé lehet tenni. Mi lehetne tehát a válasza arra a kérdésre, hogy mi fog történni a nemdolgozókkal, akiket az ő erkölcsi felfogása szerint börtönnel vagy fogházzal sem szabad kínozni? Nem nyílik-e meg itt is az ellenmondásoknak, következetlenségeknek, visszaéléseknek és bűnöknek széles kapuja, - az a kapu, amelyet Shaw mindenáron be akar zárni? Van-e vagy elképzelhető-e olyan társadalmi rendszer, mely ne volna Prokrusztész-ágya az emberi természetnek? S vajon minden igazi társadalmi reformnak vagy rendszernek nem arra kell-e tekintenie, hogy ha már ezen a Prokrusztesz-ágyon le kell nyesni valamit az emberből, inkább nyessük el a körme hegyét vagy a lába ujját, mint a lelkének csak egy porcikáját.

V.

Érdekes és megkapó, hogy ugyanabban a darabban, amelyben a pénz evangéliumát, tehát a környezet erejét hirdeti Shaw: három egyéniséget állít azzal a csőcselékkel szembe, amely igazán csak milieu-jének a terméke. Undershaft, Barbara és Cusins - három ember, aki túl nőtt a környezetén és környezetének ellenére fejlődött. Undershaftra vonatkozólag Shaw erősen megnyomott tollal húzza alá, hogy igazán magától lett ember, mert az Undershaft-féle vállalatot mindig csak egy lelenc örökölheti, vagyis olyan valaki, akinek nincs családja. (Azt nem engedi el Shaw, hogy a családon üthessen egyet.) Ez a három ember megérti egymást, ahogy a többiek nem értik meg őket és ha ezen a ponton Shaw nem bizonyul is tizenhárompróbás szocialistának (egy kapitalistában és egy görög tanárban látja az igazi embert), írói dicsőségének és jelentőségének talán éppen itt adja legdöntőbb bizonyságát. Shaw az egyetlen vígjátékíró Európában, aki minden könyörtelensége mellett az akaratnak, jóságnak, derékségnek elragadó alakjait állította színpadra, mert ő maga egy elragadóan erősakaratú, jóságos lelkű és derékszívű ember. A pesszimizmusnak, a közömbösségnek, a jóravaló restségnek és olcsó erotikának abban a szörnyű birodalmában, amelyet európai színpadnak nevezünk, csakis a Shaw darabjainak kristálytiszta, metsző atmoszférájában ragyognak olyan alakok, mint Lady Cicely, Candida, Barbara, s virulnak ki olyan lelkek, mint az ördög cimborája vagy a Blanco Posnet nevű lókötő. Shaw, mint szocialista vagy mint filozófus lehet százszor forradalmár, mint vígjátékíró: egyetlen őre az igazi, a nagy vígjátéki tradíciónak. És még egy másik, nem kevésbé tiszteletreméltó hagyomány fejeződik ki az ő nagyszerű munkájában; az, hogy annak, aki igazat akar mondani, csörgősipkát kell a saját fejébe nyomnia. És ez az, amit a tömeg oly nehezen tud megérteni. hogy nem az a bolond, aki maga nyomja fejébe a csörgősipkát. A nagy, európai vígjáték korbácsát Bernard Shaw örökölte. Benne együtt van a felgerjedt apostol és a cirkuszi bohóc. És neki teljes joga van ahhoz, hogy suhogtassa ezt a korbácsot, mert a legtisztábbak közül való, - és az a ritka, nagyon ritka író, aki pirulás nélkül vállalhatja minden leírt sorát.

Hevesi Sándor

ELŐSZÓ
BARBARA ŐRNAGYHOZ
ELSŐSEGÉLY A KRITIKUSOKNAK

Mielőtt »Barbara őrnagy« mélyebb szempontjaival foglalkoznám, az angol irodalom becsületéért hadd tiltakozzam az ellen a hazafiatlan szokás ellen, amelyet kritikusaim közül sokan felvettek. Valahányszor úgy találják, hogy felfogásom nagyon is meghaladja, mondjuk, egy közönséges, külvárosi templomatya látókörét, mindjárt arra következtetnek, hogy visszhangja vagyok Schopenhauernek, Nietzschének, Ibsennek, Strindbergnek, Tolsztojnak, vagy valamelyik más nyugati vagy kelet-európai fő-eretneknek.

Megvallom, van valami hízelgő ebben a naiv hitben, hogy én olyan tökéletes nyelvész és olyan tanult bölcsész vagyok. De nem nyugodhatom bele abba a feltevésbe, mely szerint e szigetország élete és irodalma olyan szegényes, hogy minden nem közönséges drámai tárgyért és minden nem felületes eszméért külföldre kell mennünk. És azért a modem eszmékkel való kapcsolatomra vonatkozólag bátor vagyok kritikusaimat bizonyos tényekkel megismertetni.

Körülbelül félszázaddal ezelőtt Charles Lever, egy írországi regényíró, kiadott egy elbeszélést ezzel a címmel: Egy napi lovaglás: Egy Élet Regénye. Megjelent Charles Dickens »Household Words«-jában, de mint kisült, annyira ellenkezett a közönség ízlésével, hogy Dickens sürgetésére Lever kénytelen volt hamarosan befejezni. Gyerekkoromban olvastam részleteket ebből a regényből és tartós hatással volt rám. A hőse nagyon romantikus hős volt, aki szeretett volna vitézi és lovagi módon és hatalomban élni, de pusztán regényeken táplált fantáziája erejével, mert nem volt se bátorsága, se tehetsége, se tudása, se ügyessége, egyáltalán semmije, a testi vágyain kívül. Már gyermekkoromban is e szegény ördögnek az élet fényeivel való folytonos sikertelen összeütközését olyan kiváló kvalitásnak éreztem, amely hiányzott a romantikus regényekből. A könyv, első kudarca ellenére sem halt meg. Minap láttam címét a Tauchnitz-féle jegyzékben.

Már most miért van az, hogy amikor én is tragikomikus iróniával dolgozom fel a valóságos életnek és a romantikus elképzelésnek az ellentétét: egy kritikus sem hoz atyafiságba honfitársammal és közvetlen elődömmel, Charles Leverrel, ellenben a legnyugodtabb ábrázattal származtatnak le egy norvég írótól, akinek a nyelvén három szót sem tudok és akiről nem tudtam semmit, csak évekkel azután, hogy a Shaw-féle Anschauung már kétségbevonhatatlanul ki volt fejtve, egész kötetekben, hogy aztán tíz évvel később, igen felületes módon, rásüssék az ibsenizmus bélyegét. Nem voltam ibsenista, még másodkézből sem; mert Lever, ámbár olvashatta Henri Beyle-t, alias Stendhalt, bizonyos, hogy Ibsent sohasem olvasta. Azokból a könyvekből, amelyek Levert népszerűvé tették, mint például Charles O’Malley és Harry Lorrequer, nem ismerek semmit, csak a neveket és néhány illusztrációt. De Potts egynapi lovaglásának és élete regényének története megragadott és elbűvölt, mint valami furcsa és fontos dologi ámbár akkor már jól ismertem Alnasart; Don Quijotét és Tappertit Simont, meg a többi romantikus hőst, akiket a valóság megcsúfolt. Arisztophanész vígjátékaiból és Stevenson elbeszéléseiből ismerte ezt a gúnyt mindenki, aki kellő jártasságot szerzett az irodalomban.

De hát akkor mi volt az újszerű Lever regényében? Részben, azt hiszem, a komolyság, amellyel Potts nyavalyáját tárgyalta. Azelőtt az őrültség és józanság között való ellentétet komikusnak érezték: Hogarth elénk tárja a divatos embereket, akik csapatostul mentek Bedlamba, hogy mulassanak az őrülteken. Nekem is egyszer úgy mutattak egy falusi hülyét, mint aki ellenállhatatlanul mulatságos. A színpadon az őrült ember valamikor rendes komikai alak volt: Hamletnek is ebből állt a szerencséje a színpadon, mielőtt Shakespeare hozzányúlt. Shakespeare feldolgozásában az volt az eredeti, hogy komolynak és rokonszenvesnek tüntette fel az őrültet s ezzel közelebb jutott a keleti felfogáshoz, mely szerint az őrültség az ihletettség álarca; mert egy ember, akinek több esze van, mint embertársainak, szükségképpen őrültnek tűnik fel előttük, szóval olyan embernek, akinek kevesebb esze van. De Pistolért és Parolles-ért nem tette meg Shakespeare azt, amit megtett Hamletért. Az őrült embernek az a különös fajtája, amelyet ők képviseltek, a romantikus tettető, kívül maradt az irodalmi szimpátiák területén: könyörtelenül lenézték és kinevették nálunk éppen úgy, mint keleten, Alnasar neve alatt és századokkal később Tappertit Simon neve alatt el is kárhoztatták. Amikor Cervantes megpuhult Don Quijote iránt és Dickens megpuhult Pickwick iránt, nem váltak pártatlanokká; egyszerűen a másik oldalról nézték a dolgot s barátai és magasztalói lettek annak, amit azelőtt kicsúfoltak.

Lever regényében igazán megváltozik a helyzet. Itt nincs megpuhulás Potts iránt: sohasem nyeri meg szeretetünket, mint Don Quijote és Pickwick; még Tappertit elvakult bátorsága sincs meg benne. De nem merünk nevetni rajta, mert valahogy önmagunkra ismerünk Pottsban. Lehetünk többen is, akiknek jó idegeink és izmaink vannak, elég szerencsénk, elég tapintatunk és tehetségünk, elég ügyességünk és tudásunk, hogy jobban csináljuk meg a dolgokat, mint ahogy Potts csinálta; mi talán rászedhetjük azokat az embereket, akik rajta keresztülláttak: mi elbájolhatjuk Katinkát (aki a regény végén olyan könyörtelenül ignorálja Pottsot), de mindamellett tudjuk, hogy Potts óriási szerepet játszik, önmagunkban és a világban, és hogy a társadalmi probléma nem a régi szabású regényhősök problémája, hanem a Pottsok problémája és az a probléma: miképpen lehet embert faragni belőlük. Hogy előbbi kijelentésemre térjek vissza, az az érzésünk, ami Alnasarral, Pistollal, Parolles-lal és Tappertittal szemben sohasem volt meg, - hogy Potts igazán természettudományos valóság s ebben különbözik a humoros regények alakjaitól. Szerzője nem dobál kővel egy másfajtájú és alsóbbrendű teremtményt, hanem vallomást tesz, oly módon, hogy a kő mindenkinek az eleven lelkiismeretére hull le s nagyon keservesen és fájdalmasan sebzi meg az önbecsülésünket. És ezért nem tetszett Lever könyve a Household Words olvasóinak. Az önbecsülésnek ez a kínja okozza, hogy a kritikusok manapság mind ibsenizmusról jajveszékelnek. És azért biztosítom őket, hogy ezt a szenzációt legelőször Leverben találtam meg, aki talán Beyle-ben találhatta vagy legalább is a stendhali atmoszférában. Azt a föltevést, hogy Lever teljesen eredeti lett volna, ki kell zárnom, mert ebben az értelemben egy ember éppoly kevéssé lehet teljesen eredeti, mint ahogy egy fa nem nőhet a levegőből.

Irodalmi őseimet illetőleg még egy tévedésbe esnek, valahányszor megsértem azt a romantikus sablont, hogy a nők mind angyalok, ha nem ördögök; hogy csinosabbak, mint a férfiak; hogy részük a szerelmeskedésben teljesen szenvedőleges; és hogy a női testnél nincs szebb dolog a természetben. Schopenhauer írt egy haragos tanulmányt, amely se nem alapos, se nem udvarias s valószínűleg csak azért készült, hogy fejbe kólintsa ezt a képtelenséget. Azt a mondását, mely a bálványozott női testet rútnak bélyegzi: nagyon sűrűn idézték. Az angol kritikusok olvasták ezt a mondását s olyan barátságosan, amint csak ebben az esetben lehetséges, kénytelen vagyok itt azt állítani, hogy eddig még nincs bebizonyítva, vajon ennél mélyebbre is hatoltak-e benne. Annyi bizonyos, hogy valahányszor egy angol drámaíró egy ifjú és férjhez menendő hölgyet visz a színpadra, aki minden, csak nem romantikus hősnő, minden további gondolkozás nélkül úgy intézik el, mint schopenhaueri visszhangot. Az én esetem különösen súlyos, mert, ha én a kritikusokat, akik belebolondultak a schopenhaueri formulába, szépen kérem, ne felejtsék el, hogy a drámaírók, mint a szobrászok, alakjaikat a valóságban tanulmányozzák és nem filozófiai értekezésekben: ők indulatosan visszavágják, hogy én nem vagyok drámaíró és hogy az én alakjaim nem élnek. De még így is megkérdezhetem és meg is kérdezem, hogy ha már a színdarabjaim értékét egy filozófusnak tulajdonítják, miért nem tulajdonítják angol filozófusnak? Jóval azelőtt, hogy még csak egy sort is olvastam volna Schopenhauertől, sőt, amikor még azt sem tudtam róla, bölcsész-e vagy vegyész, a múlt század nyolcvanas éveinek »socialista renaissance«-a irodalmi és személyes érintkezésbe juttatott Mr. Ernest Belfort Baxszal, egy angol szocialistával és bölcseleti íróval, akinek a modern feminizmusról való nézetei romantikus tiltakozásra bírták volna magát Schopenhauert, vagy akár Strindberget. Tény az, hogy Schopenhauer kirohanásait a nők ellen alig vettem figyelembe, amikor később a kezembe kerültek, olyan alaposan ismertetett meg Mr. Bax a homoista felfogással, amelynek alapján kénytelen voltam belátni, hogy a közvélemény és ennélfogva a törvényhozás és jogszolgáltatás milyen mértékben van megfertőzve a feminista gondolkodással.

De Mr. Bax essay-i nem csupán a feminizmus kérdésére szorítkoztak. Könyörtelen kritikusa volt az elfogadott erkölcsnek. Más írók rokonszenvet keltettek a drámai bűnösök iránt, amennyiben föltárták az állítólagos »jó lelket a rossz cselekedetek mögött«. De Mr. Bax a mi kereskedelmi törvényünknek és a mi morálunknak teljességgel drámaiatlan és látszólag alávaló megsértését javasolta s nemcsak, hogy a leglesújtóbb ötletességgel védelmezte, hanem valósággal be is bizonyította, hogy ez tényleges kötelességünk, és csakis a rendőri üldözésnek biztos tudata gátol meg minden becsületes gondolkodású embert abban, hogy ezt rögtön megtegye elvi alapon. A szocialisták természetesen megütköztek rajta, mert legnagyobb részt betegesen erkölcsös emberek, de később mindenesetre mentek maradtak attól a képzelődéstől, hogy Nietzsche volt az egyetlen ember, aki valaha kikezdte a mi korunk kalmárszellemű keresztény erkölcsét. Én Nietzsche nevét először egy német matematikusnőtől hallottam, Miss Borchardtól, aki olvasta Az ibsenizmus veleje című munkámat s azt mondta nekem hogy ő tudja, mit olvastam én, tudniillik Nietzsche »Jenseits von Gut und Böse«-jét. Ami ellen tiltakozom, mert ezt a könyvet sohasem láttam s ha láttam volna is, nem nagyon olvashattam volna el, mert nem tudok elég jól németül.

Nietzsche is, mint Schopenhauer Angliában, egyetlenegy sűrűn idézett mondatának az áldozata, annak, amelyben a »Blonde Bestie« fordul elő. Ennek az alliterációnak az alapján állítják, hogy Nietzsche a maga európai hírét az életelvvé minősített handabandázó önzés értelmetlen dicsőítésének köszönheti, szakasztott, ahogy egyetlen egy szónak, a felsőbbrendű embernek (Übermensch) alapján, melyet Nietzschétől vettem át, azt állítják, hogy én a társadalom megváltását egyetlen napóleoni felsőbbrendű ember zsarnokságától várom, dacára, hogy apróra bebizonyítottam ennek az elkoptatott hülyeségnek a tarthatatlanságát. De még a felületességükben kevésbé figyelmetlen kritikusok is mintha azt hinnék, hogy a kereszténységgel, mint veszedelmes rabszolga-erkölccsel szemben, Nietzsche volt az első modern ember, aki kifogást emelt. Én ismertem ezt a kifogást, amikor Nietzschének még a nevét sem hallottam. A boldogult Wilson kapitány, különböző furcsa röpiratok szerzője, a comprehensionismusnak nevezett metafizikai rendszer hirdetője és a keresztfa vallása kifejezés kitalálója a kereszt vallásával szemben (hogy megjelölhesse vele a kereszténység maradi elemét), a Dialektikus Társaság gyűlésein már harminc esztendő óta komolyan tiltakozott a Hegyi Beszéd üdvözítő igéi ellen, amelyek csak a gyávaságnak és szolgalelkűségnek szolgálnak mentségül s lerombolják az akaratunkat és ennélfogva becsületünket és férfiasságunkat. Már most igaz, hogy Wilson kapitány erkölcsi kritikája a kereszténységről nem volt a kereszténység történelmi elmélete, mint Nietzschéé; de nem érheti ez a kifogás Mr. Stuart-Glennie-t, Buckle utódját a filozófiai történetírás terén, aki egész életében annak az elméletnek a kidolgozásán és terjesztésén dolgozott, hogy a kereszténység olyan korszak eredménye (vagy inkább rendellenes fejlődés, minthogy csak 6000 évvel kezdődött Krisztus előtt és máris hanyatlóban van), melyet létrehozott az a szükség; hogy a számbeli kisebbségben lévő fehér fajok kénytelenek voltak a papi hatalom segítségével megszerezni uralmukat a színes fajok fölött és így erényt és népszerű hitvallást csináltak a földi sínylődésből és az alázatosságból, mint amely nemcsak szentségessé teszi az ember lelkét, hanem egyúttal biztosítja jutalmát a mennyekben. Íme a rabszolga-erkölcs szempontja egy skót filozófus fogalmazásában, jóval azelőtt, hogy az angol írók Nietzschéről kezdtek fecsegni.

Minthogy Mr. Stuart Glennie a társadalom fejlődését a fajok harcából magyarázta, elmélete némi föltünést keltett a szocialisták között, - a történelmi fejlődésről egyáltalában csakis a szocialisták gondolkoztak komolyan - amennyiben összeütközésbe jutott Marx Károly osztályharc elméletével. Nietzschének, amennyire, én tudom, a rabszolga-erkölcsről az volt a felfogása, hogy rabszolgák találták ki és erőszakolták rá a világfa, akik erényt csináltak a szükségből és vallást a saját rabszolgaságukból. Mr. Stuart Glennie a rabszolga-erkölcsöt a felsőbbrendű, fehér faj kitalálásának tartja, hogy leigázza az alsóbbrendű fajok lelkét, amelyeket ki akart zsákmányolni és amelyek számbeli erejükkel elpusztították volna, ha a fehér fajnak nem sikerült volna a lelküket leigázni. Minthogy ez a történelmi folyamat még nem ért véget és első kézből tanulmányozható nemcsak felekezeti iskoláinkban és a modern tőkésosztályoknak a proletársággal való küzdelmében, de abban is, hogy minő működést fejtenek ki a keresztény misszionáriusok, hogy az afrikai fekete népfaj okát kiengeszteljék az európai kapitalizmus uralmával: magunk is megítélhetjük, vajon a kezdeményezés felülről jött-e vagy alulról.