Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. fejezet A Crawford-család

II. fejezet A bolondos leány

III. fejezet Az ajánlólevél

IV. fejezet Könnyek

V. fejezet Crawford segít magán

VI. fejezet A Paragon utasai

VII. fejezet Szerencse a szerencsétlenségben

VIII. fejezet Crawford legény a talpán

IX. fejezet Rann úr és Ranné asszony

X. fejezet A Hut-bungalow vendégszeretete

XI. fejezet Az ijedelem

XII. fejezet Szegény Jacko

XIII. fejezet Chitari

XIV. fejezet A menekült

XV. fejezet Olcsó árak

XVI. fejezet A palotában

XVII. fejezet Erdei lovaglások

XVIII. fejezet Házassági ajánlat

XIX. fejezet A lidércnyomás

XX. fejezet Épp jókor!

XXI. fejezet Crawford mint «Ananias»

XXII. fejezet Azt mondta: nem!

XXIII. fejezet

XXIV. fejezet Különös környezet

XXV. fejezet Elbocsájtva

XXVI. fejezet A bambuszpálca

XXVII. fejezet Helén nagymamája

XXVIII. fejezet Versengés az elsőbbségért

XXIX. fejezet Mrs. Hyde pezsgőt rendel

XXX. fejezet Crawford beleegyezik

XXXI. fejezet Három árnyék

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bithia Mary Croker

A BÉGUM KINCSE

fordította:
Dobosi Pécsi Mária

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-440-5 EPUB
ISBN 978-963-559-441-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1919

a mű eredeti címe:
The Pagoda tree

a borító a Kotah School (1840 körül) tagja által készített
festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. fejezet
A Crawford-család

Egy forró augusztusi estén a sárga omnibusz három utast hozott Sandgate városába a vasúti állomásról.

Az egyik utas ötvenesnek látszó férfi, akinek élénk, kifejezésteljes szürke szemei, rövidre nyírt sötét haja és simára borotvált arca volt. Mellette a felesége ült, egy sápadt, finom, törékeny és igen betegnek látszó asszony, - és a leánya, egy körülbelül húsz éves fiatal hölgy. A három utas megjelenése eléggé disztingvált, bár ruhájuk régi, elnyűtt és poggyászuk is meglehetős szegényes, s arra vall, hogy tulajdonosaik szűkös viszonyok közt élhetnek. Két japán fonott kosár az omnibusz tetején, egy lapos Gladstone-bőrönd, és egy kis bádog doboz, - valamennyi meglehetősen ócska és kopott.

- Nézd, mama! Itt a tenger! - kiáltott a férj. - No, látod, nem hiába vágytál utána.

Az asszony az ablak felé fordította beesett halvány arcát, nézte a tengert, de csöndes maradt.

- Ha megérkeztünk, mama, - folytatta a férfi - és kipihened magad, kiülhetsz a partra, hogy szívd ezt az erős, sós levegőt. Majd meglátod, milyen jót tesz neked.

Ha egy véletlen figyelő egy pillantást vet e halvány arcra, csak az a meggyőződése lehetett: ezen az asszonyon már semmiféle levegő nem segít.

S a halvány sovány arcban mélyen bennülő nagy szemek már nem sokáig bámulják e földi látványosságokat. Minden testi gyengesége dacára, Elisabeth Crawford asszony erős lelkű és bátor szellemű teremtés volt. Nem is fizikai ereje, ami már alig volt, hanem lelki erőfeszítése tette képessé arra, hogy elhagyja ágyát és ide vonszolja magát Sandgate-be, hogy megláthassa a tengert, mely után a gyógyulást keresők szenvedélyességével áhítozott. Sem a férje, sem a leánya nem tudta, hogy Elisabeth Crawford milyen komoly és súlyos beteg, mert ez a nő sohasem panaszkodott és szelleme a betegség legrossz óráiban is megtartotta frissességét.

Az omnibusz beért a High-streetbe, amelynek házsora egyenesen a tengerre nézett. E házak egyike előtt az omnibusz megállt. Mr. Crawford összekapart annyi pénzecskét, amiből két heti időre egy lakást bérelhetett. Mr. Crawford hivatalnok volt egy londoni biztosító társaságnál s ez a két hét rendes évi szabadságideje volt.

A lakás tetszetős volt és kielégítőnek bizonyult. A nappali szobának takaros balkonja éppen a tengerre nézett. Az utasok megvacsoráztak, s Mrs. Crawford lepihent. A fiatal leány hozzálátott a kopott bőrönd és a két kosár tartalmának kicsomagolásához, - aztán egyszerre eszébe jutott, hogy be kell valamit vásárolnia a High-streeten. Apja, örülve, hogy valami elfogadható okot talált a jövés-menésre, ajánlkozott, hogy elkíséri. Amint az utcán jártak, Crawford fölpillantott a cliffe-re és megszólalt:

- Huszonhat évvel ezelőtt itt vártam, hogy hajóra szálljak és elmenjek Indiába. Egy kicsit körülnézek itt. Gyere velem, Helén. Fölmegyünk zenekarhoz. A lift csak egy pennybe kerül.

- Nem, édes apám - szabadkozott a leány - Még sok dolgom van és anya nem érzi jól magát. Te menj, ha akarsz, de ne maradj ki soká! - se szavak után hirtelen el is tűnt egy zöldségboltban.

Crawford egy huszonöt éves ifjú vidám, erőteljes lépteivel indult a Sandgate-i sikló felé s amint az indulásra várt, mindjárt szóba is ereszkedett vezetővel. Crawford közlékeny és vidám ember volt, egy-kettőre megismerkedett mindenkivel s azt hitte, kötelessége egy pár szóba állni mindenkivel, aki útjába akadt.

- Jó szezon, mi? - kérdezte a vezetőt.

- Bizony, uram, a város tele van idegenekkel.

A zenekar is játszik, ahogy csak bírja.

Mikor Crawford megérkezett a Martello-torony állomásra, kiszállt a liftből s föl-alá járkált, megilletődve az este csodálatos szépségétől. Aztán leült egy fapadra s szemügyre vette az előtte feltáruló szép vidéket. Szemközt, távoli partokon, ott fénylett Boulogne vörös csillaga, a Gris-nez világítótorony tüze, amott, az a fény Dungeness-ből jön, a Winking-Tommy őrtüzéből. A tengeren, mely sima és fénylő volt, mint egy tükör, óriási luxushajók, mint kivilágított úszó kastélyok, szelték a csatorna vizét. Crawford a reménytelen irigység egy nemével nézett c gyönyörű úszó kastélyok után. Szelíd, csöndes éj ereszkedett alá. A telehold ezüstjében fürdőit a világ. Crawford a padnak vetette hátát és meggyújtotta kis matrózpipáját s felsóhajtott:

- Ah! ez aztán az élet! Bárcsak örökre otthagyhatnám Londont. Nap és tenger: ez kell nekem.

Visszagondolt a régi időkre, mikor mint fiatal alantas tiszt egy pár szép napot töltött el Shorncliffen, mielőtt Indiába ment Volna, hogy ott állomásozó ezredéhez csatlakozzék. Indiában négy gyönyörű évet, élete legszebb négy évét élte le, habár ugyancsak keményen kellett dolgoznia és gyakran küzdött pénzzavarokkal. E négy év elmúltával atyja megbukott, csődbe került és meg is halt és ezekben az időkben lett nyilvánvaló John Crawford sajátságos jelleme. Mindent megpróbált és semmi sem sikerült neki. Semmiféle állásban nem bírt megmaradni hosszabb ideig, előbb-utóbb kikopott minden pozícióból, amit jóakarói és barátai szereztek neki, Végre megpróbálkozott a kivándorlással. A vérmérsékletében rejlő lelkesedéssel fogott itt is a munkához s egy rettenetes telet töltött el egy behavazott ranchban. Torontóban megismerkedett mostani feleségével, Elisabeth Vane kisasszonnyal s házasságuk első idejében boldogan és nyugodtan éltek, mert Crawford asszonynak csinos kis magánvagyona volt. De John Crawford kezében hovatovább ez a pénz is füstöt vetett s kénytelenek voltak visszatérni Angliába, hogy tovább játsszák a szegény rokonok kellemetlen szerepét. így csúsztak lejjebb, egyre lejjebb a társadalmi ranglétra fokain, noha egész mélyre még sem csúszhattak le, mert az asszonynak volt még évi száz font járadéka, Crawford is megkereste hivatalában a maga heti két fontját, nem voltak tehát egész elesettek. De, sajnos, kezükben valahogy elolvadt, semmivé vált a pénz. A befolyásos rokonok meghaltak, vagy elnéztek fejük fölött és Crawford bevallotta, hogy elhibázta életét, mikor tíz éven át távol élt Angliától.

A londoni levegő nem tett jót Elisabethnek. A melegebb éghajlat jót tett volna a beteg asszony tüdejének, de Elisabeth asszony, noha gyönge volt testben, erős volt akaratban s nem egyezett bele, hogy John Crawford otthagyja kicsiny, de biztos állását és ötven éves korára fogjon valami másba. Az asszony akarata korlátozta John Crawford fegyelmezetlen képzeletét, aztán meg a száz font járadék fölött is az asszony rendelkezett. Nem lehetett új kalandokba fogni! Pedig mennyire gyűlölte John Crawford Londont, szürke, homályos egét, véget nem érő lármáját és örökös tülekedését! Csak ne kellene visszamenni Londonba soha!

De hiszen még előtte van a szünideje, két teljes hét és John Crawford el is határozta, hogy e két hétnek minden percét kihasználja, kiélvezi.

Egy magas, idősebb úriember közeledett és helyet foglalt a pad túlsó végén, kivette pipáját és dohányzacskóját, aztán gyufa után keresgélt, de - hiába.

Mily nagyszerű alkalom az ismerkedésre!

- Megengedi? - kérdezte Crawford és átadta neki gyufás dobozát, melyet az idegen köszönettel elfogadott. - Gyönyörű éjszaka, sir.

- Nagyon szép, - bólintott az idegen úr. - Micsoda holdfény! Azt hinné az ember, Indiában vagyunk!

- Ah! hát járt Indiában? - tört ki Crawfordból a szó.

- Most jöttem haza. Letelt a szolgálati időm.

- Én is jártam Indiában, - szólt Crawford, aki boldog volt, hogy beszélhetett. - Négy évig szolgáltam ott.

- Én negyvenig.

- Negyvenig! - visszhangozta Crawford. - Negyven évig Indiában!

- Bizony! Csak azért jöttem haza, hogy csontjaimat a mi vén Angliánk földjében pihentessem.

- Én szívesebben tenném ezt Indiában. Bár a jó ég még egyszer visszasegítene oda.

- Ah! - mormolta az idegen, mialatt bíráló pillantással mérte végig szomszédját. Valószínűleg azt gondolta, hogy nem sok esélye lehet ott egy ilyen korú embernek, habár Crawford egy cseppet sem volt öreges, mozdulatai erőteljesek és kellemesen csengő hangja volt. - Katona volt, ugye? - kérdezte azután.

- Igen. A huszonötösöknél szolgáltam, de már régen kiléptem a hadseregből.

- Én két hete léptem ki, - mondta az idegen

s most azt se tudom, mit csináljak a szabad időmmel. Furcsa, ha az ember azt tehet és akkor tehet, amit és ahogy akar.

- Jól ösmeri Indiát?

- Meglehetősen. Szolgáltam Punjabban és északnyugaton.

- Ezt a vidéket nem ismerem. De mióta hazajöttem, hallottam, hogy lakott arrafelé egy rokonom, egy nagybátyám, akit ösmertek egész Bengáliában, mert ő ugyan rátalált a szerencséjére, ö maga is gazdag volt, de a Bégum, akit elvett, még gazdagabb. Mikor felesége, a Bégum, meghalt, a nagybátyámra hagyta mesés értékű kincseit, aranyát, drágaköveit. Mikor a férj is meghalt, ez a nagy kincs nyomtalanul elveszett. Soha nem tudta meg senki hová lett, mi lett belőle, kinek a kezébe került. Ha ezt a történetet akkor hallom, mikor még Indiában, Madras-ban voltam, úgy mentem volna északra, mint akit puskából lőnek ki, de, sajnos, csak Angliában tudtam meg, hogy egy Bégum örököse lehetnék, mikor atyám ügyei össze voltak már zavarodva s egy nagy pénzügyi szédelgés következtében az utolsó garasunkat is elvesztettük.

- Hogy hívták a nagybátyját?

- Akárcsak jómagamat: John Crawford.

- Jupiterre! - kiáltott a másik és ültében kiegyenesedett és szemmel láthatólag növekedett az érdeklődése. - Emlékszem erre az emberre. Mikoriban Indiába kerültem, közismert alak volt. Magas, nagyon öreg ember, hófehér hosszú szakállal, aki teljesen a bennszülöttek módja szerint élt. Rendkívül gazdag lehetett, s úgy szívta a vízi pipát s úgy beszélte a hindosztáni nyelvet, mint akármelyik bennszülött. Angolokkal nem igen érintkezett. Azt hiszem, indigót termelt s kiterjedt földbirtokai voltak. Segített elfojtani a nagy lázadást és távoli állomáshelyén nagy tisztelettel vették körül. Azt beszélték, fiatal korában rendkívül szép volt. Egy idősebb Begum beleszeretett és nőül ment hozzá. Azt mondják, a Begum teljesen a Crawford hatalmában volt, Crawford azt tett vele, amit akart, - a Bégum ugyanezt tehette - másokkal. A Begum gazdagságáról legendákat meséltek.

- Az Isten áldja meg, mondjon el mindent a nagybátyámról! - kiáltott John Crawford s felállt és szembe nézett szomszédjával.

- Azt hiszem, nem igen tudok róla többet mondani. Az öreg Crawford meghalt, ha nem tévedek, harminckilenc esztendővel ezelőtt, hogy hol? azt nem tudom. A kincseiről akkoriban sokat beszéltek. Az a hír is járta, hogy az öreget kirabolták és megmérgezték, mások azt állították, hogy a kincseket elásták. Ennyi mindaz, amit még mondhatok.

Nagyon érdekes történet ez, - szólt Crawford - különösen- érdekes az én szememben, minthogy örököse vagyok ennek az öreg különcnek. Nagy vagyonának még egy ezredrésze is boldoggá tehetne, mivel szegény ember vagyok.

- Nos, kívánom, bár hozzá tudnám juttatni ehhez az örökséghez.

- Bár megtehetné! - kiáltott Crawford. - Tegyük fel, uram, hogy ön az én helyemben van, egy szegény ember helyén, akinek csekély jövedelme, beteg felesége és férjhez adni való lánya van, mit tenne ön? Nem tenné-e pénzzé mindenét, hogy áthajózzon Indiába és megmozgasson fűt-fát, hogy megtalálja a Bégum kincseit? Biztosan igy tenne! Vagy hatot, vagy vakot!

- Ha családos ember volnék, nem vállalnám a túlnagy kockázatot Nem, semmiesetre sem. De ha mint én, agglegény volna, jó erőben, aki nem fél a rossz klímától, ragálytól és kalamitásoktól, nos, akkor azt ajánlanám, próbálja meg.

- Igaza van, - válaszolt Crawford. - Ez az egész nem más, mint játék, nem kártyajáték, de mégis csak játék és a kockáztatás, vállalkozás már a véremben van s ami egyszer a vérünkben van, annak előbb-utóbb ki kell ütköznie. Úgy vélem, nagybátyám valahol Lucknow körül élhetett. Talán tud még ott róla egy-két régi települt.

- Igen. De nem hiszem, hogy bárki is azok közül nyomra vezesse, Az esély, hogy megtalálja a Bégum kincseit, nagyon kicsi: ezer az egyhez. Ha mégis elhatározza, hogy felkutatja örökségét, egyben-másban segítségére lehetek. Volt egy öreg mohamedán szolgám, akit csekély nyugdíjjal Indiában hagytam; az megtenne mindent annak, aki ajánlólevelet visz tőlem.

- Milyen jó ön, uram! Meglehet, hogy nemsokára szükségem lesz erre az ajánlólevélre. Igaz ugyan, hogy e kincsek oly elérhetetlenek, mintha a holdban lennének, - és föltekintett a pompázatos teleholdra - s meglehet, a vagyon is elkallódott.

megsemmisült azóta. De mégis, nem lehet tudni soha...

- Nem akarok önben hiú reményeket kelteni, - mondta az idegen - de mégis különös, hogy Indiából való hazautaztamkor is hallottam emlegetni a hajón a Bégum kincseit. Egy ékszerész, vagyis jobban mondva drágakő-kereskedő beszélt a jól ösmert indiai drágakövekről egy katonatiszttel, aki hosszú ideig volt Indiában. Ott lent mindenki tudja, kinél vannak a híres Bolapore-gyöngyök, vagy a Morar-smaragdok, - az ékszereknek Indiában ép. úgy megvan a maguk neve, mint a korona-gyémántoknak Európában, - s hallottam, mikor a drágakő-kereskedő sopánkodva mondta: Különös, hogy azok a bámulatos kövek, melyek a Radnah-i Bégum hagyatékából valók, sohasem kerültek eladásra, nem, egyetlen egy sem. Pedig a Bégum kincsei közt volt hüvelykujjnagyságú rubinok és galambtojásnyi gyöngyök. Oh, oh! aki megtalálja Crawford elrejtett kincsét, anélkül, hogy otthagyná a fogát, az dúsgazdag ember lesz.

Crawford szeme csillogott az izgatottságtól.

- Amit most hallottam, az több, mint amit valaha is tudtam nagybátyám vagyonáról. Most már mindennek dacára is kimegyek Indiába és megkeresem a Begum kincseit.

- Helyes. Ha csakugyan útnak indul, írjon egy pár sort nekem. A címem: Fonton tábornok, Kelet-Indiai Club; majd elküldöm önnek az ígért ajánlólevelet. De ne feledje el: az esély nagyon-nagyon kicsi. Egy ezredrész a valószínűsége annak, hogy sikere lesz. A számok ön ellen szólnak. De íme, a zenekar a «God save the King»-et játssza, - szólt és fölkelt a helyéről. - Mennem kell - s egy barátságos intéssel köszönt és távozott.

II. fejezet
A bolondos leány

Crawford még sokáig ült a pádon és könnyen lelkesülő elméje vígan építette a légvárakat. E foglalkozásában úgy elmerült, hogy még a pipája is kialudt. Képzelődő és fantasztikus volt John, a legvérmesebb emberek egyike, aki csak tapodta valaha e földet. Mindig a legjobbat remélte még akkor is, ha a legnyomorultabb, legreménytelenebb helyzetben élt, mindig fiatal volt és reménykedő s ezen nem változtatott örökös csalódása sem. Mint iskolásfiú azt hitte, jól tudja a leckéit és jól játssza a krikettet, azt hitte, ő lesz vezére a többieknek s mikor rákerült a sor, hogy bizonyságot is tegyen képességeiről, mindig szánalmas volt az eredmény. Nagy nehézségek és sok bukás után jutott a hadsereghez és úgy látszott, ez a pálya ép neki való. Hisz a szolgálat volt reményeinek és ambíciójának csúcspontja. «Nagyszerű» napokat töltött a katonaságnál s akkoriban mindent “nagyszerűnek” talált: az ezredét, állomáshelyét, hivatását. Huszonkét éves volt. Vérmes temperamentuma csakhamar a játékra csábította. Azt hitte, csak nyerhet, meg volt győződve, hogy érti a lovakat és pompásan tud kártyázni. Mikor szomorúan meggyőződött arról, hogy mások jobban értik a lovakat s még pompásakban tudnak kártyázni, akkor abban bizakodott, hogy “szerencséje megfordul”. Optimizmusából következik, hogy négy évi szolgálata után fülig merült az adósságokba. Mikor ügyei annyira összegabalyodtak, érkezett atyja bukásának és halálának híre s John Crawford teljesen «készen» volt. Hiába kapott a felajánlott segítség után, sohse tudott felemelkedni. Született játékos volt, nyugtalan szellem - valamelyik ősének szelleme - hajtotta, űzte szerencsétlen próbálkozások után. A szerencse még egyszer rámosolygott, mikor Elisabeth Vane, a kanadai vagyonos árvaleány, megszerette John Crawford csinos arcát, sima, rábeszélő nyelvét, és hozzáment feleségül. Elisabeth asszony ma, huszonegy évi házasság után, már csak egy szegény, haldokló beteg, - de e jó és rossz huszonegy év alatt az asszony józan esze, erős akarata sok hányattatáson keresztülsegítette John Crawfordot. A férj ugyan mindent elkövetett, hogy gyermekes lobbanékonyságával és vállalkozási hajlamával elpazarolta felesége vagyonát. A börze könyörtelenül elnyelte Elisabeth asszonynak csaknem egész vagyonát, de az utolsó százfontnyi járadéknál az asszony azt mondta: Megállj! - és semmi kérésre, könyörgésre nem engedte kockáztatni vagyonának szerény maradékát. Ez a százfontnyi évi jövedelem állt közte - és ami még többet jelentett számára - leánya és a végső pusztulás között. Ez volt a mentőhorgony, amibe elszálló életének minden erejével kapaszkodott.'

Féltizenkettő volt, mire John Crawford hazaért. A háziasszony roppant meg volt sértve, hogy lakója miatt, aki pedig egész rendes embernek látszott, ilyen soká fenn kellett maradnia, de John Crawford szokott sima és rábeszélő modorával csakhamar elhallgattatta ezt a mérges asszonyságot. Helén már lefeküdt, de a nagybeteg asszony még nem aludt s most két teljes órán át hallgathatta, amint elragadtatott és lelkesült férje leírta előtte a Begum kincseit.

- Én vagyok az öreg Crawford örököse, - mondta büszke önteltséggel, fel és alá járva a hálószobában. - Potts, az ügyvéd, ki tudja mutatni a rokonságot. Minden papír megvan, ami a bizonyításhoz szükséges. Tudtam, hogy valami végzet űzött ma, hogy arra sétáljak. Képzeld, Fenton tábornok a hajón is hallotta emlegetni a Crawford-féle kincseket. Egy pár napja van csak Angliában és az első emberek egyike, akibe belebotlik, az nem más, mint Crawford örököse. Tudom, Elisabeth, hogy nem vagy babonás, de én mégis nagyon bátoritónak találom c különös véletleneket.

- Oh, igen? - szólt halkan az asszony. - Hogyan?

- Nos, megérkezem, elmegyek kicsit levegőzni s az első ember, akivel szóba állok, az mindent tud a nagybátyámról, mindent, vagy legalább is többet, mint amennyit én valaha is tudtam róla. Ez már csak jelent valamit.

- Semmit, semmit, - mormolta az asszony. - Véletlen az egész, véletlen összeesés, semmi más.

- Lehet. Nekem mégis jel volt. Ha okos volnál, Elisabeth... legalább egyszer életedben ... Most segíthetnél nekem.

- Hogyan?

- Ha eladnád a kétezerfontnyi értékpapírodat. Én otthagynám az irodát, eladnánk, ami hemmi-hummink van. Elégetnék a hidat magunk mögött és áthajóznánk Indiába. Valamelyik teherhajó elvinne Bombayig olcsón, talán nyolcvan fontért, hármunkat, ennyi az egész.

- Ennyi bizony, ha rád volna bízva, - suttogta a beteg magamagának.

- A meleg éghajlat milyen jót tenne neked, - terveit tovább az elragadtatott férj - és azt hiszem, Helén is nagyszerűen érezné magát.

- De miből élnénk? Vagy már erre is van terved?

- Én elutaznék Lucknowba. Lucknow volna kutatásaim központja. Az öreg bennszülött szolga segítene nekem. Találnék barátokat, tudod, hogy mindig találok barátokat.

- Igen, tudom, a barátok mindenre rávesznek és kifosztanak.

- Ne önts nyakon hideg vízzel, Elisabeth. Hallgass rám, fiam, és meglátod, hogy micsoda gyémántokat visel majd az ón feleségem és meglesz az autód is, ez olyan igaz, mint ahogy John Crawford a nevem.

- Szegény drága, öreg Johnom. Sejtelmed sincs róla, hogy milyen képtelenségeket beszélsz összevissza. Csak nem hiszed, hogy egy bennszülött felfedezi és megőrzi a kincseket neked. Utóvégre is, mért tenné? A pénz és a kincs mind eredeti! és Indiát illeti meg. A kutatás maga egy vagyont emésztene fel. Nem, nem, John. Te tudod, hogy én mindig a józan észt képviseltem a családban s ehhez a vad tervhez sohasem adom a beleegyezésemet.

- Ne mondd ezt, feleség. Tedd azt, amit minden tervnél ajánlani szoktam: aludj rá egyet.

A következő nap, reggeli után, Mrs. Crawford levánszorgott a tengerpartra és leült egy székre. Kellemes, vidám reggel volt. Helén, a leánya, követte a beteget egy könyvvel a kezében s leült az anyja mellé.

- Hol van apád, Helén, és mit csinál?

- Elment újságokat venni, azelőtt pedig a hajók menetrendjében lapozgatott.

- Helén, - szólalt meg az anya hosszú hallgatás után, - azt hiszem, még sohasem hallottál édesapád nagybátyjáról, John Crawfordról, aki Indiában nagy vagyont szerzett és elvette feleségül a Radnahi Bégumot, akitől rengeteg vagyont, pénzt és kincset örökölt. Apádnak időről-időre eszébe jut ez a kincs, amit valószínűleg elrejtettek, s ilyenkor mindent elpazarolna, csakhogy útnak indulhasson India felé. Ha erről a kincsről van szó, John éppenséggel nem beszámítható. Ha a vagyon megvan valahol, apád az utolsó ember, aki azt megtalálhatná. Olyan gyámoltalan, olyan, tékozló, olyan nagylelkű. Ha meg is találná, egész biztos, hogy kifosztanák. De nincs semmi kilátása a sikerre. Nem beszél a bennszülöttek nyelvén, nincs pénze, nincs befolyása, nincsenek összeköttetései, ahogy meg is mondtam neki az éjszaka.

- Azt hiszem, anyám, neked jót tenne India. Ott meggyógyulnál, ha ugyan bírnád az utazást.

- Már csak egy út áll előttem, édesem, s arra az útra el kell indulnom, azt hiszem, nemsokára.

- Óh, anyám, ne, ne mondj ilyet, - szólt Helén, hízelkedően simogatva anyja kezét. - Mért mondod ezt, hiszen tudod, hogy jobban vagy. Óh, bárcsak sokáig maradhatnánk itt, hogy egészen meggyógyuljál.

Crawfordné asszony csendesen ingatta fejét.

- Ha én már nem leszek, próbáld meg, a helyes utón tartani apádat. Ösmered öt, tudod, hogy vannak jó tulajdonságai: hűséges, becsületes, érzelmes természet. De olyan gyors, hevülékeny, és könnyen elragadtatja magát. Könnyen rávehető meggondolatlan dolgokra. Légy a támasza neki, a jó szelleme, Helén. Tartsd otthon, tedd kényelmessé, derűssé az életét. Könnyebb lesz gazdálkodnod azzal a kevés pénzzel, mert már csak ketten lesztek, gyermekem.

- Óh! Anyám! - ellenkezett Helén szenvedélyesen, - nem szabad ilyet még gondolnod sem.

- Szembe kell nézni a legrosszabbat is, drágám

Légy erős és önálló, annak kell lenned kettő helyett is.

- Azt tudom, hogy apa túlságosan reménykedő, akármilyen rossz is a sora, mindig vár valami jót: valami fizetésemelést, vagy ha mást nem, legalább szép időt. Mindig tervez, örül és reménykedik. Pedig annak, aki valaha nagyvilági életet élt, borzasztó lehet az a malomtaposás, amit most végez. Órák hosszat a hivatalban, aztán hazarohan bekapni a kis ebédet, aztán megint csak a hivatal. Elhiheted, mama, hogy ha valaki egykor versenyzett, pólót játszott, vidám társaságba járt, akkor ez a régi élet csábitó lehet rá nézve és szívesen vágyik vissza Indiába, ahol könnyű és szabad élete volt.

- Igen, drágám, de ha ma Indiában élne, ott is dolgoznia kellene, ö talán ugyan azt sem bánná, ha fölvennék valami menedékházba, amit a «szegény fehérek» számára építettek! Vagy ha Indiában kapna valami hivatalt, akkor csöbörből vederbe jutna. Kedvesem, arra kérlek, tartsd vissza apádat az indiai kalandos vállalkozástól.

- De mama, azt hiszem, inkább te...

- Drágám, én rám már nem szabad számitanod.

- Anyám, anyám, - szólt a leány fojtott hangon.

Helén fölpillantott s a szikrázó napfényben meglátta anyja kísértetiesen elnyúlt arcát, látta rajta a szenvedések nyomait és a közelgő halál sötét árnyát. Arcát anyja ölébe rejtette és görcsös sírásra fakadt.

Egy pici kis fiú haladt el mellettük, parányi ásóval és kapával a kezében, odakiáltott a dajkájának:

- Oh, dadus, nézd csak ezt a bolondos leányt, lehajtja a fejét és milyen furcsán nevet!

III. fejezet
Az ajánlólevél

Mikor Hclén az édesanyjával visszatért a szállásra a villásreggelihez, Mrs. Cobb, a háziasszony, átadta nekik az úr üzenetét. Az úr Folkestone-ba ment, csak késő este fog visszatérni.

Mrs. Crawford lassan haladt fölfelé a lépcsőn s Mrs. Cobb Helénhez intézve szavait, hegyesen mondta:

- Remélem, az úr nem marad ki olyan sokáig, mint tegnap, - aztán más hangnemben részvéttel suttogta: Hanem szavamra, a kedves mamája nagyon rossz színben van, szegény.

- Igen, - felelt Helén, - még fáradt az utazástól, de ha kipiheni magát, remélem, jobban lesz.

Ebben a percben valami furcsa zaj hallatszott, valami hörgés, aztán egy test zuhanásának hangja. Ijedten néztek fel. A szegény beteg asszony fölért az emeletre, ott összeesett és elájult.

Ezalatt John Crawford gondtalanul sétált a hosszú sandgate-i dombon Folkestone népes része felé s álmélkodva nézte a villákat, templomokat, a fürdőző gazdagokat, amint sétáltak, motoroztak, vagy tolatták magukat a fürdőkocsikban. Folkestone elegáns és látogatott hely és van benne valami idegenszerű. A Guildhall táján a járdát egészen eltorlaszolják a divatosan öltözött hölgyek, akik fecsegnek, köszöngetnek és kicserélik a frissen hallott híreket. A divatáruüzletek kirakatai is temérdek bámulót vonzanak. E kirakatok természetesen elbűvölték Crawfordot is, aki mégis legtovább állt egy csemegeüzlet gyümölcsgúlái előtt. Micsoda szőlő! Micsoda barack! Milyen jól esnék ez a szegény Elisabethnek. De nem lehet. A gyümölcs nagyon drága: hat shilling és hat penny fontja!

A gyümölcsösbolt után a dohányárus kirakata állította meg. Ide már mégis bement és vett egy csomag cigarettát kedvenc keverékű dohányából. Eztán megnézte személyét egy kirakat tükrében és valósággal elszégyellte magát. A ruhája az még megjárja, kitűnően szabott kék serge-szövete egész jól fest rajta és nem látszik meg, hogy kéz alatt vásárolta olcsó pénzért, nem, inkább kétszer annyi érőt mutat. Hanem a kalapja! Szent Isten, mit is gondolt, mikor ilyen kalappal Folkestone-ba merészkedett. A fényes napsütésben sajnálatosan túlzottnak mutatkoztak a kalap sérülései, melyet a londoni köd eddig jótékonyan eltakart. Akárhogy is lesz: kell neki egy új kalap. Egy férfidivatüzlet előtt megállt s egy pillanatnyi habozás után belépett. Öt percnyi próbálkozás után pompásan illő új szalmakalap díszítette fejét. A kalap ára csekélység, összevissza kilenc shilling. De most a nyakkendője látszott előtte rongyosnak, lehetetlennek. Azt is vett, szép, nyugodt színű nyakkendőt, olcsót, csak félkoronát fizetett érte s tökéletes megelégedéssel hagyta el a boltot. A divatüzlettől csak pár lépésnyire volt a vendéglő, itt megreggelizett. Zöld borsót, sajtot evett és egy pohár sört ivott rá. Cigarettára gyújtott és tovább sétált. Betért egy nyilvános könyvtárba, ott megirt egy pár levelet, átfutott egy-két napilapot, majd buzgón belemélyedt a Bombay felé haladó hajók útirányának és viteldíjszabásának tanulmányozásába. Mire végzett, már három óra volt. Hazafelé vette az útját, mert eszébe jutott, jó volna megtudni, mit csinál a felesége. Az utón érezte, az új kalap és a divatos nyakkendő illően dekorálja személyét és elrejti szegény londoni hivatalnoki minőségét a gondtalan és fényűző folkestone-i közönség előtt. Nem, ő nem szegény irodai körmölő rabszolga, hanem nyugalmazott katonatiszt, aki fölkeresi egykori barátait és kedvenc helyeit. Íme! már meg is látta a tábornokot, amint két másik idősebb és szintén katonás külsejű úrral beszélget. Megállt és türelmesen várta, míg a tábornok észreveszi.

- Óh! jó napot! Szerencse, hogy találkozunk, mert holnap egy kis üdülésre Svájcba megyek.

- Óh igen, - szólt csalódottan Crawford, mert magában már örült, hogy milyen társaságra, tehet szert a tábornok révén.

- Nos, még mindig a Bégum kincse motoszkál a fejében?

- Igen, - felelt Crawford, - elhatároztam, hogy elutazom és megkeresem az örökségemet.

A vén indiai tiszt hallgatott, fáradt szemei tűnődve nézték a tengert. Végre megszólalt.

- Félek, hogy huszonnégy év múltán már rá sem ismer a régi Indiára. Minden megdrágult s a motorok, a villamosság, a nevelés, a turisták felébresztették álmából ezt az ősi tartományt.

- Erre el vagyok készülve, - szólt könnyedén Crawford s egy kis pauza után hozzátette: - Volna-e kegyes megadni az ígért címet?

- Oh igen, persze - és kivette levéltárcáját s egy kis papírszeletre fölírta:

«Kadir Bux, Lal Khoti, Lucknow. Járj kezére ennek az úrnak, ha lehet. Én küldöm. Aláírta és borítékba tette.

- Remélem, - szólt, - hogy jó hasznát veszi. Az öreg ember megteszi, ami tőle telik, rábízhatja akár az életét is. De elveszett kincset keresni Indiában annyi, mint gombostűt a szénaboglyában.

- Ezer köszönet. Mindenesetre kipróbálom a szerencsémet.

- Kétségbeesett vállalkozás, egy ezredrész valószínűséggel. A számok ön ellen szólnak. Jól gondolja meg, mielőtt útnak indul.

- Óh, már át is néztem a Pot Hook-vonal bombay-i tarifáit, - szólt Crawford.

- Átnézte? No, úgy is jó. Mindenesetre sok szerencsét kívánok. Isten önnel, - és tovább lépett, hogy barátaihoz csatlakozzon.

- Miféle ember ez a barátod? - kérdezte egy veterán katona.'

- Tegnap láttam először ezt a legényt. Valamikor tiszt volt s olyanfajta nyugtalan fickónak látszik, akinek tele van a feje indiai rejtett kincsekről szóló mesékkel s most, úgy látszik, neki adta magát a kincskeresésnek.

No, ez ugyancsak vad vállalkozás! - kiáltott egy öreges ezredes és utánanézett Crawford magas, vékony, mozgékony alakjának, míg az el nem tűnt a délutáni sétálók nagy tömegében.