Gera Pál

Füttyöstől
Duzzogóig

Hazai kisragadozók megmentése

részlet

Corvina

© Gera Pál, 2021
All rights reserved.

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára
A borítón: 3-4 hónapos nyusztkölyök portréja
(Colin Seddon/Shutterstock.com)

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6763 8

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Bevezető

Kedves Olvasó!

Hosszú évtizedeken keresztül mind a munkám, mind a kedvtelésem kizárólag vadon élő állatokhoz kötött. Az iskoláim végeztével, még az 1980-as évek legelején előbb segédvadőrként kerestem a kenyeremet; ez, mi tagadás, bizony nemigen volt kedvemre való, így csapnivalóan rossz hivatásos vadász voltam. Csakhogy akkoriban nemigen kínálkozott számomra más lehetőség. Bár iskolai végzettségem – vadgazdálkodási szaktechnikusi oklevéllel rendelkezem – a vadászathoz köt, a vadászatot soha nem éreztem közel magamhoz, soha nem tudott úgy magával ragadni annak „testet, lelket magához ölelő” izgalma, hogy megfeleljek a vadőri kívánalmak sokrétű elvárásainak. Nem is a vadászat „felemelő varázsa” terelt erre a pályára, hanem legfőképpen annak a kínálkozó lehetősége, hogy kint a határban múlathatom napjaim nagy részét. Az állatok megfigyelése, életük rejtett titkainak kikutatása vonzott, az adta akkori napjaim valódi értelmét.

Szerencsémre ennek az időszaknak hamarosan búcsút inthettem. Az akkoriban még kötelező sorkatonai szolgálat letöltése – az 1980-as évek közepéről van szó – után, gyermekkori álmom betetőzéseként a Fővárosi Állatkertben állatápolóként lehetőséget kaptam arra, hogy megvalósíthassam gondolatban oly sokszor végigélt céljaimat. Hiszen a vadon élő állatok megfigyelése csupán egy dolog, főleg, ha az ember valóban átéli annak minden pillanatát, de ezen felül tenni is akartam annak érdekében, hogy valamiképpen hozzájárulhassak azon fajok – elsősorban a ragadozó emlősök – szaporításához és természetbe történő visszavadításához, amelyek túlélése másképp már nehezen, vagy egyáltalán nem tűnt elképzelhetőnek. Mindez közel harminc éven keresztül megadatott számomra. Sikerekkel és kudarcokkal teli időszak volt ez, mígnem egyik napról a másikra az egész egy csapásra véget ért, mintha nem is múlt volna el felettem annyi munkával töltött évtized. Pedig gyerekkori álmom megvalósulásaként élhettem meg, hogy életem folyása szerencsés mederbe terelte a napjaimat, és állatkerti állatápolónak nevezhettem magam.

Az állatkerti tennivalókon túl elkötelezett szenvedélyem is minden egyes szálával az állatok világához láncolt, mégpedig a hazánkban élő kisragadozókhoz, másképpen nevezve a menyétfélékhez, különösen a vidrához és a hermelinhez. No persze a többi hazai kisragadozó is mindig a figyelmem középpontjában volt, írtam is róluk sok helyütt, még könyvet is Lutra és társai – Ismerjük meg hazánk kisragadozóit! címmel. Valójában azonban mindig a vidra és a hermelin jelentette számomra az igazi kutatási kihívást. Hogy miért? Ezt már én is számtalanszor kérdeztem magamtól, de igazából mind a mai napig nem tudok rá válaszolni. Vannak persze „érvek” – már hogyne lennének! –, de belül érzem, azok tulajdonképpen mondvacsinált magyarázgatások, nem valós válaszok. Mindaddig, míg abban a szerencsében részesültem, hogy napjaim szinte minden percét ragyogó, soha meg nem unható állatkerti munkám, valamint elszánt szenvedélyem töltötte ki, így összességében életem közel ötven évében számos érdekes megfigyelésben és kalandban volt részem. Az évek során történtek kurta-furcsa állatmentések is, amelyeknek azt követően lehettem átélője, hogy az állatkerti pályafutásom véget ért. Nem is akárhogy és akármilyen módon, ugyanis táv-vadállatápoló lettem; olyanok segítője, akik hozzám fordultak segítségért, amikor valamilyen úton-módon árván maradt, beteg vagy legyengült kisragadozó került a gondozásukba.

A történetekkel azt szeretném bemutatni és a magam módján érzékeltetni, hogy még egy olyan nemesnek tartott célkitűzés is, mint az állatok megmentése, mennyi nem várt indulat és nehézség rejtett táptalaját hordozza magában. Valóban tanulságos és elgondolkodtató történeteknek tartom ezeket, amelyek nem csupán az óvni kívánt állatokról, hanem rólunk, emberekről is szólnak; elkötelezettségünkről, gondolati beállítottságunkról, emberségünkről és ez utóbbiból fakadóan gyengeségünkről, érzelemvilágunk kiforrottságáról, erősségéről.

Kérem, fogadják barátsággal!

Hazai kisragadozók
megmentésének történetei

„(…) csupán a tudomány s a szavahihető megfigyelések érveire hivatkozva akarom felébreszteni a lelkiismeretet s a nemesen gondolkodó embert és vadászt, hogy ha semmit se néz, csak a »haszon« című rovatot, akkor is ostobaságot és lelketlenséget követ el a »ragadozók« általánosításával és irtásával.”

Fekete István: Ragadozók

(Nimród, 1941. május 1.)

„(...) Nem, nem! Ne irtsuk mi a kártékony ragadozókat, csak vadásszunk rájuk. Éppen úgy, mint a hasznosakra. És Isten mentsen, hogy bármelyik fajtájukat is kipusztítsuk. Nemcsak azért, mert a természet szép állatkertje szegényebb lenne nélkülük, hanem azért sem, mert a ragadozók sem az ember bosszantására vannak a világon. Ők is részesei a nagy gépezetnek, amely nélkülük nem működnék olyan tökéletesen. Ezt akkor vennők észre, ha már nem lennének, akkor derülne ki, hogy ők is hasznos célt szolgáltak, nekik is hivatásuk volt itt. A természet dolgába sohasem volna szabad erőszakosan beleavatkozni! Senkinek sem!”

Csathó Kálmán: Tavasztól tavaszig. Egy író vadászemlékei

(Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1962)

Kisragadozók, menyétfélék. Sokan sokféleképpen tekintenek rájuk. Ez így volt a múltban, így van napjainkban, és minden bizonnyal így lesz a jövőben is. Vannak, akik szemében kedves és csintalan „szőrmés gazemberek”, akik megérdemlik a törődést és az odafigyelést. Ezzel szemben mások telhetetlen haraggal gondolnak rájuk, és bizony sokan még a védett példányokat is kiirtják portájuk tájáról, ha megvan hozzá a megfelelő szakismeretük.

Szerencsére azonban, hála a nagybetűs sorsnak, vannak olyanok is, akik valamely oknál fogva féltőn felnevelik a kezeik közé került kisragadozókat, majd visszaadják számukra a legszentebb, az egyetlen igaz, megismételhetetlen életet; a szabadságukat. Mert szabadnak születtek. Istápolják őket, és míg náluk vannak, napjaikat, óráikat, perceiket jószerivel csak nekik adják, őértük élnek. A mindennapi életük elválaszthatatlan részeseivé, családtagokká válnak. Az ő szemükben nem kegyetlen, dühöngő vérszívók, fészekrablók vagy dúvadak. Akkor sem, ha az élet egyszer-egyszer alaposan megcáfolja ebbéli meggyőződésüket, mert a legtöbbjük – tisztelet a ritka kivételnek – természetüknél fogva tagadhatatlanul féktelenül vad, durva, gyilkos hajlamú, szabaddá válva hálátlan jószág. A természet egyszerűen ilyennek teremtette őket. Ennek ellenére mégis akadnak, akik a tőlük telhető módon óvják őket, törődnek velük.

A következő visszaemlékezések, amelyek a 2006 és 2019 közötti időszakot ölelik fel, ezekről az emberekről és leginkább az ő küzdelmeikről szólnak. Sajnos azonban a történetek szereplői közül sokan – bántóan sokan – nem járultak hozzá ahhoz, hogy valós nevüket megemlítsem, és arra is megkértek, hogy azoknak a területeknek a nevét is változtassam meg, ahol az elmesélt állatmentések történtek. Így – bár minden esemény valós tényeken alapul – a személy- és helységnevek kitaláltak.

Vidrás történetek

„(...) egyetlen igazán veszélyes halpusztító emlősünk a vidra. (...) Vérszomjassága és végtelen óvatossága teszik halaink elsőszámú ellenségévé. Egy vidrapár tönkretehet egy egész kisebb tógazdaságot. Az anyahalakkal elpusztított szaporulatot nem számítva, egy vidrapárra 8–10 q [800–1000 kg] halat számíthatunk. Hogy a telelőből kifogott tenyészhalak pusztításával milyen kárt okoz, nem nehéz elképzelni. (...) Kártétele azonban nemcsak abban nagy, amit megeszik, hanem abban is, amit megöl. Kikezdi, többnyire tarkóját a halnak – és otthagyja a vízparton vagy a lék mellett a jégen.”

Fekete István: Halászat

(A kunszentmártoni Halászmesterképző tankönyve, 1955)

Több évtizeden keresztül állatkerti állatápolóként, valamint egy, a vidrák védelmét zászlajára tűző alapítvány vezetőjeként sok-sok elárvult, betegség vagy sérülés miatt emberi védnökség alá került jószágot nevelhettem. Mind nagy, életre szóló és felejthetetlen kaland, külön kihívás volt számomra. Megszámlálhatatlanul sok kedves, szívderítő és szomorkás történetre emlékszem vissza, de egyik sem vetekszik azzal az élménnyel, melyet a ragadozó emlősök, különösképpen a vidra képes nyújtani.

A vidra egyszerűen csodaállat! A megjelenése, mosolyra fakasztó, folytonos csínytevést sugárzó fizimiskája, zászlórengetegként rezgő hosszú bajuszszálai, apró, világos, nyughatatlanul kereső-kutató gombszemei, vékony és dallamos fütyörészése, totyogó ügyetlenkedése, amint apróka lábaival a földön kacsázik, miközben vaskos és – törzséhez képest túlnőttnek tűnő – hengeres farkával igyekszik egyensúlyban tartani magát, majd a vízben, úszás közben látható leírhatatlan rugalmassága, akrobatikus ügyessége mindenkit megfog, aki átélhet vele akár csak egy rövid találkozást. Én abban a szerencsében részesültem, hogy több tucat olyan vidrát nevelhettem, ápolhattam állatkerti és alapítványi pályafutásom során, akik valamilyen oknál fogva hozzánk kerültek. Igaz, a vidrával történő első ilyen élményeim sora nem itt kezdődött, hanem sokkal régebben, még nagyon fiatal koromban.

Az 1960-as évek legvégén, még gyerekként kaptam az első, életemet és szakmaválasztásomat döntően meghatározó találkozásomat a vidrával. Bár nem volt túl szívderítő, számomra mégis útmutató, az életem alakulását nagyban meghatározó élmény volt. Családunk évről-évre a Csongrád megyei Tömörkény községben nyaralt. E település határában található az úgynevezett Csaj-halastórendszer, és mi, gyermekek – helybéliek és a nyarat a faluban töltő városiak – rendre ott töltöttük az időnk nagy részét. Ekkor láttam, hogy a halászemberek bizony haragra gerjedtek, amikor a halastavak mentén észrevették a vidrák nyomait. Gyorsan a tettek mezejére is léptek. Amint módjuk nyílt rá, kirakták a rendkívül kegyetlen fogószerszámokat, a csapóvasakat, hogy megfogják és megöljék a számukra nemkívánatos látogatókat. A vidra akkoriban még nem volt védett állat, így szabadon lehetett üldözni és pusztítani.

A gyermek viszont már csak olyan, hogy a meghurcoltnak szorít, főleg akkor, ha személyes átélője lehetett egy-egy sikeres vadászat után annak, hogy megláthatta az átélt fájdalomtól eltorzult, vércsatakos pofájú, görcsbe rándult testű, elpusztított jószágot. Cselekedtünk hát. Amikor tehettük, kerestük a kirakott csapdákat, ügyelve arra, hogy a halászok ne vegyenek észre bennünket, és amikor egyet-egyet felfedeztünk, akkor összecsaptuk, hogy ha arra téved egy vidra, ne lépjen bele. Büszkék voltunk magunkra, meggyőződve hittük és vallottuk, hogy mindaz, amit tettünk, nemes cselekedet volt.

Igen ám, de a halászok hamar rájöttek a turpisságra, és amikor egy alkalommal ismét a halastavaknál kóricáltunk, az egyik idősebb halászember megállított bennünket. Haragos volt, mi pedig tudtuk, hogy nem véletlenül, így a legrosszabbra készültünk. De semmi ilyesmi nem történt. A halász szúrós tekintettel végigmért bennünket, majd felém fordult, és a kezében tartott könyvet ledobta elém a földre: – Na, kölyök, ha ennyire odavagy a piszkos halzabálóért, itt van, olvasd el ezt a könyvet! – mondta. Hogy miért engem „pécézett” ki, fogalmam sem volt, de mivel a könyvet nekem szánta, lehajoltam érte. Fekete István Lutra című állatregénye volt. Persze azonnal elolvastam, amit aztán követett a nagy író többi állatregénye és novellája is. Így már gyermekkoromban elköteleztem magam a vidra védelme mellett, mert elhatároztam, hogy felnőve mindent megteszek azért, hogy óvjam e kecses kisragadozónkat.

A következő meghatározó élmény 1981-ben történt. Ekkor találkoztam Z. Géza somogyi halászemberrel, akit egy vadászismerősöm révén ismertem meg, és aki eleinte leplezetlen bizalmatlansággal méregetett, később azonban a barátságába fogadott. Történt ez akkor, amikor meglátta nálam az általam lakott vendégszoba asztalán felejtett két könyvet; az egyik Fekete István, a másik pedig Bársony István novelláskötete volt. Ez nyomban közös témát adott számunkra; mint kiderült, ő maga is tisztelője volt a nagy vadász- és természetíróknak, így aztán szép lassan eloszlott az irántam érzett idegenkedése.

Hébe-hóba leveleztünk egymással, de egyszer, teljesen váratlanul egy rövid táviratot küldött, amelyben azt írta: „Pali fiam! Találtam egy vidrakölyköt, idehaza neveljük, ha kíváncsi vagy rá, gyere minél előbb.” Nem volt maradásom. Csakugyan, az apró, de meghitten barátságos portájukon a feleségével, Kati nénivel együtt odaadó szeretettel gondoskodtak a csöppnyi jószágról. Az anyja mellett találták meg, akit elütött egy autó. Ismerősöm kissé szégyenlősen bevallotta, az első gondolata az volt, hogy egyszerűen a földhöz csapja a „halzabálót” – mindig is csak így nevezte, annak ellenére, hogy idővel mind jobban kiérzett a szavaiból, hogy ez csupán erőltetett műharag, amit a későbbiek során még több halászembernél tapasztalhattam. Ám amikor a kezébe vette, nem tudta rászánni magát. Felnevelték, mert a vidrácska, egy nőstény – becsületes nevén Sárkányka – idővel bizony szépen felserdült és a halásztanya elválaszthatatlan „tartozékává” vált.

Ha a gazda hazatért, akárcsak egy kutya, elébe sietve üdvözölte. Ha látta, hogy Géza bácsi sétálni indul, azonnal mellé szegődött, ha éjszaka a kutyák valami miatt ugattak, ő is ott termett mellettük, és mivel csaholni nem tudott, hangosan rikácsolt és kaffogott. Egyébként a kutyákkal nagyon nagy barátságban élte a napjait, olyannyira, hogy még az óljukba is bemerészkedhetett anélkül, hogy azok emiatt nehezteltek volna rá. Sőt megtörtént, hogy amikor Pletyka, a vérbeli kotorékeb – egyébiránt tacskó – látta, hogy Sárkányka elfoglalta a szállását, szó nélkül annak küszöbéhez somfordált és ott tért nyugovóra. Persze akadtak gondok is, mert a vidrácska előszeretettel hajkurászta a háztáji baromfit, amit Géza bácsi nem nézett jó szemmel, a macskákkal – hárman laktak a portán – pedig kezdettől fogva haragban állt, ami nem egyszer kínos kalamajkát okozott, amikor összeakasztották a bajuszukat.

Később, miután az angyalbőrt magamra véve sorkatonaként előbb Sopronban, majd Budapesten a béketábor szolgálatába álltam, arról értesültem, hogy a vidra elszökött. Egyik napról a másikra eltűnt; hiába keresték-kutatták, többé nem találtak rá. Gyaníthatóan a természet szólíthatta el. Ivarérett korba lépett, ez az elkerülhetetlen fordulópont pedig alapvetően megváltoztathatta az életét. A környéken ezután éveken keresztül rendre megjelent egy, az emberekkel szemben feltűnően bizalmasan viselkedő vidra, aki egyszer az egyik, másszor a másik halastónál, horgásztónál, gátnál, csatornánál bukkant fel, és bár a három lépés távolságot megőrizte, a kíváncsiság és a bizalom mégis egyértelműen mind közelebb és közelebb vitte az emberekhez. Sőt a vidra a kutyák iránt is feltűnő bizalommal viseltetett. Ha felbukkant valahol és találkozott eggyel, amelyik nem akarta megtépni őt, akkor nem menekült el előle, hanem bevárta, alkalmasint még játszott is vele.

Végül aztán Sárkányka élete szomorú véget ért. 1986 januárjában egy fagyos, nagyon hideg és havas nap hajnalán az egyik környékbeli halastó csatornájánál találták meg az élettelen tetemét – valaki csapóvasat tett ki a váltójára, a vidra pedig lépre ment. A „tőr” azonban nem ölte meg azonnal; combtájékon a jobb hátsó lábába csapódott, így valószínűleg órákon át vergődött szerencsétlen párája, amint azt a megtalálói a látott nyomok alapján feltételezték.

A leszerelés után aztán még sok-sok kirándulásban és kutatásban bővelkedő időszak vette kezdetét. És mi tagadás, nem egyszer előfordult, hogy vidracsapásról magam is hurkot, csapóvasat vagy mérgezett haldarabokat szedtem fel, vagy pedig a kollégáim, ismerőseim tették ezt. Amikor halászokkal, horgászokkal voltunk együtt csak barátian, egymás között, bizony, szembesülhettem olyan trükkökkel is, amelyekkel napjainkban is „kiemelnek” vidrákat halas- és horgásztavakból. Igen, kérem, mindig így mondták: kiemeltük; érdekes, hogy egyetlen egyszer sem ejtették ki a szájukon, hogy kilőttük, megöltük, elpusztítottuk vagy megmérgeztük a vidrát. Pedig esetünkben ez a lényeg: itt a fő célt a kiirtás eredményessége jelentette, amihez azok számára, akik erre adják a fejüket, minden eszköz elfogadott, így felhasználható és felhasználandó volt.

Tetszik vagy sem, a fokozott védelem ellenére Magyarországon rendre irtják a vidrát, de hogy évente mennyi jószágot pusztítanak így el, és ezek közül mennyi a nőstény, illetve a kölyök, az nem ismert előttem. Pedig a horgász- és halastavaknál elsősorban nőstények és kölykök kerülnek terítékre, lévén a hazai vidraállomány gerince, legalábbis az ivarérett nőstények, valamint a fiaik jelentős része e tavaknál, illetve e tavak mentén él.

Álljon most itt egy 2009. november 14-én nekem küldött e-mail néhány kiragadott részlete, amit T. István gyomaendrődi horgászismerősöm írt, akivel nemrégiben bekövetkezett haláláig évtizedekig – a nyolcvanas évek közepétől datálhatóan – nagy vitában álltam. Sok mindenben, nem átlépve az udvariaskodó magázódás határát, töretlenül győzködtük egymást a magunk igazáról; halászati, horgászati, természetvédelmi kérdésekben, sőt, mi tagadás, még politikai nézeteink végett is vitában álltunk. Így szinte soha semmiben nem tudtunk megegyezni. Ennek ellenére lankadatlan szorgalommal kerestük egymás társaságát vagy személyesen, vagy levélben vagy e-mailben. Íme, a levélrészlet:

„(...) Tudja, Pál, talán mégis ez a legjobb. Maga »szelíd zöld őrültként« küzdjön csak az ellen, hogy ne pusztítsák a vidrákat, úgysem hallják meg, amit mond vagy ír. Be kellene már végre látnia, hogy ez a dolog magát leszámítva igazából senkit sem érdekel, vagy ha így jobban tetszik: széllel szemben próbálkozik. (...) A természetvédőknek statisztikai adat, a külföld felé színes fényképekkel telis-tele illusztrált propagandakiadvány elkerülhetetlen kelléke a vidra, semmi több. (...) Jó reklámfogás rejlik a vidrában, de ez a lényeg, mert ha a külföld pénztárcája kinyílik, a vidra már senkit nem érdekel. (...) A halász és a horgász pedig semmi mást nem tesz, mint amit egy normális, a magántulajdonra és piacgazdaságra épülő társadalomban minden rizikó nélkül megtehet: a maga módján védi az értékeit. (...)”

Amikor évekkel korábban, 2005-ben összeállítottam egy figyelemfelkeltőnek szánt kiskönyvet a problémáról (Orvvadászat vidrára: vajon miért és hogyan irtják a vidrát?), az értetlenségen kívül, valamint a „miért kellett ilyesmiket leírnod?” szemrehányó kérdésen túl semmi mást nem értem el. Akadt olyan túlbuzgó természetvédelmi szakértő, aki egy szakmai rendezvényen például azt igyekezett bizonygatni, hogy az állításommal és a tapasztalataimmal ellentétben a vidrát hurokkal egyszerűen nem lehet megfogni. Szegény csak azt érte el, hogy a jelen lévő halászok és horgászok – már akik fültanúi voltak a magabiztos állításának, valamint birtokában voltak a „vidrakifogás” megoldásainak, köztük a sikeres hurkolás rejtélyeinek – igen tapintatosan, mégis nehezen leplezett meghökkenéssel egyszerűen kinevették.

Nagyon megdöbbentem azon, hogy a természetvédelemben tevékenykedő ismerőseim, barátaim mennyire hányaveti módon kezelték és kezelik mind a mai napig ezt a problémát. Nem értettem és persze most sem értem, miért teszik, hiszen azt világosan láttam és éreztem már 2005-ben is, sőt már az azt megelőző évek során is, hogy tudják jól: a valóságról és a mindennapjainkban történő borzalmas cselekedetekről írtam. Érdekes volt az is, hogy a halászok és horgászok körében hogyan fogadták a kiskönyvet, hiszen nekik is megküldtem, mégpedig annak reményében, hogy ezáltal is sikerül további párbeszédre sarkallnom őket. És közülük sokan megértették ezt, mégsem történt semmi, mert a természetvédők – civilek és „hivatásosok” egyaránt – úgy tettek, mintha a vidra orvvadászata számukra nem lenne téma. Ebbe egyszerűen nem akartam belenyugodni.

Elhatároztam, hogy újabb kezdeményezéssel rukkolok elő, így hát alaposan áttanulmányoztam a nyilvánosan hozzáférhető állami és uniós pályázati és támogatási kiírásokat. Hosszú, nagyon unalmas munka vette ezzel kezdetét. De megérte, mert átolvasva a sok hivatalos, alkalmasint alig értelmezhető jogászi nyelvezettel megfogalmazott dokumentumot, rábukkantam egy kínálkozó lehetőségre. Akadt ugyanis egy olyan uniós lehetőség, amely támogatta, hogy azok a gazdák, akik az általuk művelt földeken olyan természetes vagy természetközeli művelést folytatnak, amely segíti az ott élő állatvilág sokszínűségének fennmaradását, jelentős összegű vissza nem térítendő támogatást nyerhetnek, méghozzá hosszú évekre. Egyetlen feltétel volt: az adott élőhelyre és az ott leginkább jellemző állatfajra – úgynevezett zászlósfajra – ki kell dolgozni egy úgynevezett „élőhelyfenntartási szempontrendszert”, amire – ha a magyar állam támogatja – hozzáférhetővé válhat e felajánlott lehetőség uniós keretből történő kiaknázása.

A halastavaknál a vidra nagyon is megfelelő „alanynak” tűnt. Így összeállítottam egy javaslatot, amely azt foglalta keretbe, hogy ezeken a területeken hogyan gazdálkodjanak a gazdák úgy, hogy az ott élő vidrák – és a vidrán kívül még sok más madár- és emlősfaj – háborítatlanul élhessenek. Úgy véltem, ha sikerül egy ilyen dokumentumot szakmai vitára bocsátanom, és eredménnyel járó tanácskozások útján keresztülvinnem, ráadásul valóban elfogadja majd a minisztérium, és lehetővé válik az uniós források felhasználása, akkor jelentősen csökkenhet a vidrák üldözése és irtása.

Sok-sok vita után jó egy évbe telt, mire sikerült összeállítanunk egy teljes egyetértésen alapuló ajánlást. Hihetetlen volt, hogy ez mennyire fellelkesített mindenkit; természetvédőt, halászt és jogászt egyaránt, tehát mindazokat, akik részesei voltak a munkának. Végtére is olyan történet átélői, sőt megalkotói voltunk, amilyenre még nemigen volt példa hazánkban. Nagy nekibuzdulással tisztáztam le az ajánlás végső változatát, aztán buzgó reménnyel eltelve megküldtem a minisztériumnak. Vártam, vártunk a válaszra, de teltek-múltak a hetek, hónapok, és nem történt semmi. Nem értettem a hallgatást, többször telefonáltam is, hogy megérdeklődjem, hol tart a javaslatunk elbírálása, de mindig kitérő választ kaptam, mondván: folyamatban van, türelmünket kérik.

Jó három hónappal később be kellett mennem a Természetvédelmi Hivatal Költő utcai székházába (azóta már elköltöztek onnan), ahol összefutottam H. Lászlóval, aki akkoriban a minisztérium helyettes államtitkára volt. Megörültem e nem várt találkozónak, és nem kerülgetve a forró kását rögtön rákérdeztem, mikor várhatjuk a javaslatunkra a minisztérium hivatalos válaszát. H. László mélyet sóhajtott, nemtetszésének jeleként megcsóválta a fejét.

– Olvastam a javaslatotokat, de sok jóra ne számítsatok – jelentette ki.

– Miért? – hökkentem meg a szavain.

– Azért, Pali, mert semmi értelmét nem látjuk…

– De hát így sok vidrát megmenthetnénk – vágtam a szavába. Elgondolkodott, és tanakodva, vontatottan ejtve ki minden szót, válaszolt:

– Ebben igazad lehet. Azonban annyira mégsem fontos a vidra védelme, hogy erre külön támogatási lehetőségeket biztosítsunk a halászoknak és a horgászoknak. – Azt hittem, rosszul hallok: az egyetlen fokozottan védett menyétfélénkről azt mondja a természetvédelemért felelős helyettes államtitkár, hogy annyira nem fontos a védelme.

– Ezt ugye nem mondod komolyan? – kérdeztem végül, alig találva szavakat a megdöbbenéstől.

– De igen, komolyan gondolom – felelte komoran bólogatva. – Tudod, Pali, úgy vélem, te nagyon túlliheged a vidrakérdést. Az orvvadászok elejthetnek valamennyit, de a vidra hazai állománya olyan erős, hogy ezzel semmi komolyabb kárt nem okoznak.

– Laci, tudod te, hogy mit beszélsz?

– Igen, tudom. A vidra védelméhez azon túl, amiben ma részesül, további lépések egyszerűen nem indokoltak.

– Ezek szerint ti itt a minisztériumban beletörődtök abba, hogy a tavaknál vadásznak a vidrára?

– Semmi jelentősége, Pali. Nem okoznak olyan veszteséget, amire oda kellene figyelnünk.

A javaslatunkra végül nem kaptunk hivatalos választ a minisztériumtól. A H. Lászlóval történő beszélgetésemről tájékoztattam mindazokat, akik részesei voltak az ajánlás összeállításának, és mindenki hitetlenkedve, dühösen vagy csalódottan vette tudomásul. Sok mindenre számítottunk, de ilyen lesajnálóan sértő hozzáállásra egyáltalán nem.

– Látod, Palikám, ilyen igazságtalan az élet. Gürcölhetsz meggebedésig, bizonygathatod az igazadat, összehozhatsz annyi szakmai fórumot, amennyit akarsz, nem vesznek komolyan, csak akkor, ha valami miatt szükség van rád és az alapítványra. Különben egyszerűen sem te, sem az alapítvány nem léteztek a minisztérium számára – mondta nekem az ügy kapcsán az egyik nagyon kedves halászismerősöm, L. Ferenc.

Nem akartam belenyugodni, és amikor 2010 tavaszán megtörtént a politikai fordulat, ismét kilincselni kezdtem azért, hogy eredményt érjek el, és sikerüljön visszaszorítani a vidra üldözését és irtását. Csupán annyit értem el, hogy az illetékesek ismét csak összenevettek a hátam mögött, hiába bizonygattam, hogy a legtöbb megölt vidra vagy nőstény, vagy – szerintem leginkább – még kölyök. Miért? A vidrakölykök előtt álló egyik legnagyobb kihívás megismerkedni a vízzel és elsajátítani az úszás tudományát, vagyis amikor elérik a kéthónapos kort és az anyjuk nekilát a tanításuknak. Bármilyen hihetetlen, számukra ez egy nagyon sok kihívással és veszéllyel teli életszakasz. A kicsik eleinte vonakodnak a vízbe menni, anyjuknak csellel, sőt nem egyszer erőszakkal kell betuszkolnia őket. És ha ez megtörtént, akkor olyan hangosan sírnak, hogy ha valaki csak hallja, de nem látja a vidrákat, azt hiheti, egy egész falka nekikeseredett jószág vinnyog-kesereg, sipít és sír valahol a sűrűben, holott csupán egy-két reszketegen hisztiző vidrakölyökről van szó.

Vannak, akik számára ez az időszak jelenti annak az idejét, hogy megszabaduljanak az általuk nemkívánatos jószágoktól. Bizony így van ez! Jól tudják, hogy semmi mást nem kell tenniük, mint fülelni, mert az engedetlen vidrakölykök kétségbeesett hangoskodásukkal elárulják a hollétüket. Ekkor leggyakrabban rájuk küldik az erre betanított kutyákat, vagy maguk derítik fel a helyüket és végeznek velük. Vagyis az orvvadászat súlyos gondokat okoz, amire, sajnos, nem fordítanak időt és törődést azok, akik ezt megtehetnék, mert jogukban áll. Ők a törvény képviselői.

Mindezeket miért meséltem el az alábbi történetek előtt? Azért, hogy a magam egyszerű módján szemléltessem, nem egyszerű dolog egy kisragadozó védelmét felkarolni. Éppen ezért fontos, hogy legyenek olyanok, akik szívvel-lélekkel kiállnak egy-egy menyétféle életének megmentéséért. Szerencsére mindig akadnak bátor, elkötelezett polgártársak, akik megmentenek sokak által nemszeretett állatokat, és esélyt adnak számukra a szabad életre. Mindezért csak köszönet illeti őket. A következőkben nézzünk néhány ilyen vidrás történetet.

Tartalom

Bevezető

Hazai kisragadozók megmentésének történetei

Vidrás történetek

Matyus, a megsirattató

Füttyös és Barna felnevelése

Matyi története

Szürke és Vica megmentésének története

Koppány megmentése

Csatakos története

Hermelines történetek

Mérges és testvérei megmentésének története

Győző és társai története

Sipi és Kormos története

Tomi és testvérei története

Menyétes történetek

Barna és testvérei története

Körmönfont menyétmentés

Vinnyogó, Piszeorrú és Füstös története

Harapós története

Borzos történetek

Borzas megmentése

Duzzogó története

Nyusztos történet

Kerregő, a vérengző

Nyestes történet

Barna története

Molnárgörények megmentése

Szőke és Alvós története

Képjegyzék

Képmelléklet

www.corvinakiado.hu

A kötet megjelenését a Magyar Művészeti Akadémia támogatta.

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Schvéd Brigitta
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Berka Attila

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0