Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

MÁSODIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Don Luis Coloma

JUAN MISERIA

fordította:
Jándi Bernardin

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-886-1 EPUB
ISBN 978-963-559-887-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Juan Miseria: cuadro de costumbres populares

első kiadás: 1888
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító A dicsőséges 1868. évi forradalom allegóriája
című plakát részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.

Valamint azelőtt Madridban a «Tócama Roque», oly híres volt és még ma is az a mi népes városunkban a «Corral de los Chícharos». Valamint amaz, ez is a Noé bárkájának egy példánya, melyben a kölcsönös szomszédságot és az általános szegénységet nem tekintve, minden összekötőkapocs nélkül laktak együtt nem mindig békességben, sem Isten kegyelmében a különféle állású, állapotú és tisztű egyének, párok, családok, sőt szövetkezetek.

Csak egy dologban ütöttek el egymástól: a népesség sokasága, a telek szűk volta miatt a tulajdonosok kapzsisága nyomorult viskókat rakott a szomszéd házak közé, melyeknek neve Madridban ma is «Domingueras» s züllött lakóik ma is égbolt, napfény, levegő nélkül szűkölködnek ...

A mieinknek ellenben odaát Andalúziában «Corrales» a nevük. Tágas terük van a középen, víz csobog bennük bőven, buján tenyészik a virág, derült ég felé dobog a szív s szabadon jár ki-be rajta mind a mező levegőáramlata, mind pedig a jó Isten áldott napvilága.

A jó Isten áldott napvilága nem akad meg a szegény ember házában függönyökben, melyek útját állnák, hanem kacagva, bizalmasan szökik be a lakásba, mint valamely szerető jóbarát, aki ölelgeti, csókolgatja, dédelgeti, melegíti és egészséget osztogató ragyogó sugaraiba takargatja.

Keskeny földszoros volt a Corrai de los Chícharos bejárata, melyet az utcára torkolló szennyvízcsatorna szelt ketté. Bal felől egy sertésól, jobb felől egy üres istálló. E sötét alagút végében azonban hirtelen megváltozott a díszítés: diadalívformán lombos szőlőlugasba botlott a szem s egy tágas, világos téren pihent meg, amely telis-tele volt virággal. A természetnek ez a kedves gyermeke magától és bőven terem mindenütt, ahol nap, föld és víz fognak egymással kezet, mintha csak a kegyes isteni gondviselés azzal bízta volna meg őket, hogy ingyen díszítsék fel a talajt, melyet agyontapos az ember.

Erre a tágas térre nyílnak a szomszédok derűs és szellős lakásai: a földszinten lévők is, meg az emeletiek is a nyitott folyosó fölött, melyet vén fakorlát vett körül. Ezen szárították a szomszédasszonyok fehér és tarka, kimosott és mosásra szánt ruháikat s ami felaggatni való portéka akad a városnegyedvégi háztartásokban. Két homlokzata volt e háznak négyszög formában: egyik a Cerro-Fuerte, másik az Anton Martin-utca felé s ez utóbbinak nyúlványa volt amaz udvar agyagfala, melyen belül volt egy ököristálló. Mindkettőn igen sok volt az ablak minden rendszer és arány nélkül: nagyok és kicsinyek, magasak és alacsonyak, üveg nélkül valamennyi, farács nélkül egy sem.

Az óra elütötte már az éjfélt s a Corrai de los Chícharosban mélységes csend honolt. A számtalan ablakrésen át egyetlen fénysugár sem szökkent ki, semmi nesz sem hallatszott, mely elárulta volna, hogy e falak között százhuszonhárom ember van bezárva. Ha mindnyája nem aludta is az igazak álmát, aludta legalább is a fáradt emberét. Csak egy kandúr vagy cica sétálgatott a házeresz csepegőjén elhagyott Didó- vagy menekülő Aeneas-képpen s próbálgatta «Semiramis» zenei tételét: «Qual mesto gemito!...»

Abban az időben, melyről szólunk, a műveltség lehelete - ahogy bizonyos író a gázt elnevezte, csakhogy nem vette figyelembe azt, hogy mint fény világít, mint lehelet azonban bűzt áraszt -, tehát a műveltség lehelete már megvilágította a szegényes Corral de los Chícharost. Az utcasarokba falazott lámpa mind a két irányba szórta sápadt fényét, ám hasztalan erőlködött találkozni azzal, amit egyik és másik oldal felől ugyanolyan erőfeszítéssel a szomszédjai szórtak feléje. A hatóság, maradi lévén persze, nem igen pazarolta a világítást, hanem amint éjfélt ütött, mindet eloltotta s ez órától a szűzi Dianára bízta a közvilágítás gondját.

Kemény, lomha lépések zaja - oly emberé, kinek nem sietős az útja - kopogott a homályban a Cerro Fuerte-utca felől. Közelebb-közelebb jöttek a lépések s végül a karos lámpa fellobbanásánál feltűnt egy emberi alak, amint imbolygó árnyként bontakozik ki a sötétségből. Ment-mendegélt az ellenkező gyalogjárón. A sarokhoz érve, ugyancsak oly kényelmesen szelte át az utcát s odaállt a lámpaoszlop alá. Hátát nekitámasztotta egy réges-régi ágyúhoz, mely valami elhagyott puskaporraktár helyén a földbe fúródva most vízcsőül szolgált. Nem volt lantos, kardos és fehértollas trubadúr, hanem parasztsuhanc tehénbőr bocskorban, foltozott nadrágban, félig lelógó övvel, fekete posztóval szegett barna színű dolmányban s félszemére húzott calanai kalapban. Fázott-e, nem tudni; köpönyege nem volt, az bizonyos s az éjjeli hideg levegő ellen nem védekezett máskép, mint hogy zsebre dugta mind a két kezét. Levette kalapját s egy tárcát vett ki belőle, majd cigarettát sodort s a tűz fénye megvilágította arcát. Helyre egy legény volt!

Könnyű, szapora léptek közeledtek - oly emberé, kinek igen sietős az útja -, de más irányban, az Anton Martin-utca torka felől. Emberünk vizslán fürkészett arrafelé s megint oly lassan megindult. Az utca közepén hamarosan szembe került egy gázszolgával, aki a lámpákat oltogatta.

- Jóccakát! - szólt neki.

- Isten áldja meg! - válaszolt amaz.

Hosszú rúdjával eloltotta a sarki lámpát s ugyanolyan gyorsan hagyta ott sötétben az utcákat, anélkül, hogy a szűzi Dianának eszébe jutott volna azon éjjel magára venni a sötétség eloszlatását. És ez a sötétség mintha nyomban kicserélte volna a zsebre dugott kezű embert. Sarkon fordult s előbbi kényelméből gyors, de óvatos menésbe csapott át. Az utcasarkon egy pillanatra megállt s tapogatózva kereste a belefalazott csövet. Aztán visszatért a Cerro Fuerte-utcába s kezét a falon húzva számlálgatta az ablakokat, míg csak a negyedikhez nem jutott.

Embermagasságban volt a négyzetméter nagyságú ablak s alatta a másik jóval kisebb és alacsonyabb, nyilván valamely pincelakás világító ablaka. A legény most odalapult a negyedik ablakhoz s szemlátomást figyelmesen hallgatózott, ha vajon van-e valami nesz odabent? Nem hallott semmit s amint erről meggyőződött, elnyúlt füttyét hallatott. Ám ez a fütty nem volt akármilyen fütty; hanem gyöngéd, édes, epedő fütty, amelyben volt valami sóhajtás, valami panaszszínezet. De senki se felelt rá. A legény még kétszer füttyentett s még jobban hangsúlyozta azt az árnyalatot, amely nyilván kért valamit. Még erre sem jött válasz. Ekkor türelmetlenségében végre kíméletesen megzörgette az ablakot. Háromszor megismételte e fogást s mindannyiszor figyelt, míg végre teljesen elvesztve türelmét, egyet toppantott és káromkodva háromszor erősen, hevesen megzörgette az ablakfát.

No végre. Erre nesztelenül kinyílt az ablak, de senki sem jelent meg; csak egy elfojtott, remegő hang szólalt meg belülről:

- Eredj, Juan, eredj az Isten szerelméért!... Föl ne verd atyámat!...

- Mit bánom én!... mit bánom én, mikor már két hét óta nem jössz az ablakhoz!...

- Sohasem is megyek többé... A páter azt mondta, nem illik anyátlan fiatal leánynak ablakon át beszélni a szeretőjével.

A legény átkot szórt a papi ruhában járó férfiak fejére.

- Juan, az Istenért, ne beszélj így - felejt búsan is, bosszúsan is a hang. - Látod, nekem nincs e világon más védelmezőm, csak ez a páter. Azt mondotta: ha jó ember vagy, szólni fog atyámmal és nyélbe üti házasságunkat.

- Hát eljössz az ablakhoz?

- Nem, nem! Most is csak azért vagyok itt, mert reszketett a szívem amiatt, hogy lármáddal fel találod verni atyámat s per lesz majd belőle.

A legény nagyot ütött a falra s dühösen felordított.

- Azt hiszi tán az a pap, hogy koszos vagyok, vagy hogy öszvér volt az apám?

- Nem, nem… de azt mondta, te is oly szegény vagy, mint én s hogy azon a napon, melyen összekelünk, az éhség is össze fog kelni az étvággyal.

- Ebadta!... Hát nincs-e két ép karom, hogy dolgozzak és eltartsalak? Csak mondd ki, Lopez Pepe hencegése kötötte be ő tisztelendősége szemét… Bolond lennél, ha miattam kikosaraznád s nem lennél a felesége ennek a nyúlfinak, kinek ráncosabb az arca bármely vénasszonynál.

- Juan, Juan! Ne ölj meg ezzel a tolakodóval!... Nem elég neked, hogy érted kiteszem magamat annak, hogy atyám egy nap majd agyonver?

Bent a szobában e pillanatban elnyújtott hortyogás recsegett, a részeg öreg ember szaggatott boros hortyogása. Rettegésnek elfojtott s félelmetes hangja szólalt meg:

- Jaj! Menj el, Juan, a Szentszűzre kérlek, menj el, mert fölébred atyám!

- De gyere az ablakhoz!...

- Nem, nem megyek... de itt van, nesze... de aztán eredj…

S egy kéz jelent meg az ablakban s Juanéba valami hosszú, keskeny és hajlékony jószágot tett, amely édes viola meg bazsalikom illatot lehelt. De még mielőtt elfoghatta volna, egy másik száraz, sovány kéz, mely valamint egy hárpia, éppúgy lehetett egy boszorkánynak is karma, nyúlt ki hirtelen az alant levő kis ablakon s kezéből kikapta a jószágot, becsapva aztán az ablakszárnyat.

Juan egyet káromkodott. A hang pedig nagyot fohászkodott és az ablak nyomban bezárult, de sem a szárny nem csapott neszt, sem a sarok nem csikordult.

II.

Amint másnap a hajnal első fénye aranyba foglalta a Cerro del Fruto halom ormát, a Corral de los Chícharosban már hallhatóan forrt az élet. Egyenkint nyiladoztak a szám nélküli lakások, hogy tucatszám kivessék az embereket, akik még nyújtózkodva indultak a munkába. Borzas fehérnépek, akik a szabadban szedelőzködtek rendbe, akárcsak az Odüsszeia hercegkisasszonyai, anélkül azonban, hogy mint ezek, valamely forrás tiszta vizében szemlélhették volna bájaikat. Apró gyermekek Ádám apánk ruházatában a paradicsomban, nagyokat ugrálva köszöntötték az új napot, kísérve az édesanyák dorgálásaitól, melyek mint verébcsiripelések, pitymallatkor kezdődtek. Kinyíltak a Noé bárkájának kapui s a világ előtt feltárult nem mindenik állatfajnak egy-egy párja, hanem e városvégi egyetlen, ám különös emberfajtának sokféle példánya.

Hat órakor már csak a négyes számmal jelzett ajtó volt zárva. Végre kinyílt ez is s benne megjelent egy úgy húszesztendős fekete, piszeorrú és feketebársony színében ragyogó szemű leány. Papucsban volt és alsószoknyában, dús gesztenyebarna haja bájos koronába szedve. Odament az udvaron levő sok bazsalikombokor egyikéhez s hosszú ágat szakított le róla, melyet ügyesen megkopasztott és csak a végén hagyott meg néhány levélkét. Azután ama kedves harangszerű virágok közöl kötözött hozzá néhányat, melyeket violáknak, Andalúziában meg «suspiros»-nak, sóhajtásnak neveznek, ezt azután hajkoronája köré tűzte s megint visszament a lakásba, belülről bezárva az ajtót.

Közben egy vénasszony jött elő s csípőre tett kézzel figyelmesen szemlélte a leányt, furcsán mosolyogva. Ez az asszony volt a Corral de los Chícharos házmestere, a városnegyed hírneves kuruzslója, akit nagy tudása miatt «la Salamanca»-nak hívtak az emberek. Mikor a leány eltűnt, bosszús mozdulatot tett az ajtóban és ő is visszavonult lakába, amely a legnagyobb, legtágasabb volt a Corralban. Volt szobája, hálófülkéje s egy földalatti helyiségféléje, mely azon a kis ablakon át kapta a világosságot, amely a homlokzatnak épen a negyedik ablaka alatt volt.

Az udvaron nemsokára ismét megjelent Hippokratész tudós tanítványa, tarka flanel alsószoknyájának kötéséig felhajtott ruhában s könyökig felgyűrt karral; nagy, fehérneművel telt kosarat vonszolt s két teknővel meg egy sulyokkal nyomban mosókonyhát rögtönzött ép szobája ajtajában ... Aztán oly ember arckifejezésével, aki valami cselt forral, odament a 4. számú ajtóhoz, száját a kulcslyukhoz illesztette s erősen beleszólt:

- Marianilla!... Nem lennél szíves kicsit segíteni kiüríteni ezt a kosarat? ...

A leány most már egészen felöltözve nyomban megjelent az ajtóban.

- Jesszusom! Salamanca néni, ne csapjon akkora lármát!... inkább tartsa oda szájához az egyik kezét, mert még fel találja kelteni az édesatyámat...

- Martin bá’ alszik még? - kérdezte Salamanca oly nyájas arcot vágva, mint aki szívességet kér, a lehető leghalkabban szólva. Ördögadta embere, úgy odanő az ágyhoz, mint a tök a földhöz!... Amit Jancsi meg nem szokott, János meg nem szokja… Mikor atyád még legény volt, öreganyád - Isten nyugosztalja - minden áldott reggel mondogatta, mikor munkába keltegette: Kelj fel, fiam, mint jóravaló ember! - És tudod, mit mondott ő erre? Azt, hogy: Édesanyám, inkább legyek semmirevaló, csak hagyjon nyugodni. - Fiam, ki korán kel, aranyat lel. - De, anyám, aki elvesztette, még korábban kel... S kényelmesen elheverészett, míg csak hasára nem sütött a nap.

- Biz ennek nincs más orvossága, csak a béketűrés, ha már egyszer így van - felelt Mariana mosolyogva és segített Salamancának kidönteni a kosarat az egyik teknőbe.

A leány ezután távozni akart. De az öregasszony visszatartotta s miközben a vízben ide-oda húzógáttá a szennyes ruhadarabokat, ügyesen tettetett természetességgel így szólt:

- Leányom!... Tudod-e, mit hallottam? ... A leány vállat vont s nem felelt, közönyt színlelve. - Képzeld csak, a komaasszonyom, Juanita Perdigon, tegnap este azt mondta, hogy Rosita, a suszterné lánya, férjhez megy.

- Régi dolog! - válaszolt Mariana. Hisz már a kelengyén is dolgoznak s édesanyja meg is vette már a nagy ágyat és két tucat széket.

Salamanca úgy tett, mintha semmit sem tudna a dologról s szappanozni kezdte a ruhát, ugyanolyan leplezett természetességgel vetve óda:

- Akkor hát, édes leányom, hamarosan három lakodalmunk lesz.

- Három-e?

- Persze!... a Rositáé, a Pilongáé…

Salamanca félbehagyta a munkát, hogy szemtelenül szemügyre vehesse a leányt s csipás szemével hunyorgatva, hozzátette:

- És… a tied!

- Az enyém? - riadt fel Mariana s belepirult.

- Igen, a tied… És mikor lesz ez a szép nap?

- Ugyan menjen, menjen, Salamanca néni!... Azon a héten, amelyikben nincs péntek.

- És kire vársz, leányom?

- Tetszik nekem ez a kérdés!... Hogy kire várok? Hát a vőlegényre.

- Nono, leányom; ég és föld között nem marad ám semmi sem rejtve - válaszolt különös mosollyal a vénasszony.

- Mért mondja ezt nekem, Salamanca nenne? - kérdezte Mariana színlelt nyugalommal s szemét aggódva fúrta bele a vénasszonyéba. Ezé percig olyan volt, hogy kiállta volna a sas tekintetét is és nyugodtan felelt, dörzsölve a ruhát:

- Semmiért, leányom, semmiért... De hát azt beszélik az emberek, hogy belebolondultál Juan Miseriába és hogy…

- Ó, Salamanca nenne… ha mindazoknak, akik többet beszélnek, mint kellene, kifordulna a nyelvük, nem volna a világ olyan gonosz, mint amilyen... - vágott közbe hevesen Mariana. - Azt mondja, hogy Juan után bolondulok; hát aki mondja, teleszájjal hazudik. Az igazság az - ki is mondom, hisz nem halálos bűn - hogy ő szeret engem, én meg őt s ezzel vége.

- Várj csak, lelkem!... Hátha apád nem egyezik bele, aminthogy nem is fog... mi lesz akkor?...

- Várok; várt leány várat nyer.

- Nem úgy, leányom; aki vár, pórul jár - vágott vissza a vénasszony. - És bizony bolond volnál várni erre a Juan Miseriára, aki szegényebb a templom egerénél.

- Olyan, amilyen; szegény, de becsületes s én így szeretem; mondom, nem gazdag, de becsületes, ami a szegény ember vagyona - vágott vissza Mariana élesen, mert lebecsülve látta szegény Jüanját... - Ám ha nem inge, ne vegye magára, Salamanca nenne és ne nyúljon oly kenyérhez, melyet nem magának sütöttek.

- Kenyeredet csak tartsd meg magadnak - rikácsolt ez dühösen. - Beszédnek szép beszéd, de a gyomor nem így érez ám. Szólsz te még majd egy idő múlva, nem bántad-e meg, amiért Juan Miseria kedvéért fittyet hánytál unokám, Pepe Lopez aranyainak, aki pedig majdhogy bele nem hal hozzád való szerelmébe.

- Majd elválik! - csattogott Mariana félig haragosan, félig nevetve. - Szegény asszony azt hiszi, hogy unokája pénzén megveheti magát a királyt is... Hát tudja meg maga is, meg az unokája is, hogy sem ő, de még maga a tündérkirályfi se tántorítanak el adott szavamtól... Illenék ez egy tisztességes leányhoz?

Salamanca belesápadt mérgébe s erősen dörzsölve a ruhát, epésen így szólt:

- Az nem; de éjfélkor szeretőjével andalogni, az jobban illik…

- Kinek mondja ezt? - csattant fel Mariana, egyet előre lépve, mintha rá akarna rohanni az öregasszonyra.

- Egy tisztességes leánynak, akiről tudom - felelt vissza emez és tovább mosta a ruhát.

És amikor látta, hogy a szegény leány zavartan, rémülten távozik lakása felé, mérges gúnnyal vetette még utána:

- Jól odatűzd kontyodhoz a violakoszorút... Le talál majd esni az utcára, mint az éjjel s fölszedi egy legény…

III.

Jól mondotta Salamanca Martin bácsiról, hogy amit Jancsi meg nem tanul, János nem tanulja meg. A restség tehát, mely az évekkel együtt nőtt benne, álomszuszék Márton csúf nevet szerzett neki a ház lakói között. Mesterségre kőműves volt, de hónapszám se nyúlt a vakolókanálhoz, sem egy darab téglát se vett a kezébe.

- Vasárnap - úgymond - dolgozni bűn, mert úgy tanítja az anyaszentegyház; hétfőn pihenni kell a vasárnapi mulatság után; kedd szerencsétlen nap; szerda a hét közepe; pénteken meghalt az Úr Jézus; szombat a vasárnap előzője, azon az egy napon pedig, amely még fennmarad, csütörtökön, ugyan ki fog dolgozni?

És minthogy a restség kaput nyit mindenféle bűnnek, hát folyton ivott. Ez volt a hála leánya, Mariana virrasztásaiért, aki majd mosással, majd meg varrással szerezte meg a háztartás költségeit s ezért durva zsarnokság volt a fizetése. Konokul ellenezte leánya és Juan házasságát, aki becsületes napszámos volt s bús nevét: Juan Miseria, szegény János annak a nyomorúságnak köszönhette, melyben kis korától része volt.

Juan Miseria falusi legény volt. Azt akarjuk ezzel mondani, hogy a mezei munka mindamaz ágaiban foglalatoskodott, amire megfogadták s oly keresetre tett szert, amely neki, tekintve józanságát s mértékletes életmódját, mindig bőven elég volt.

Alig akadt volna nála jóravalóbb osztályabeli ember, aki még hozzá oly szerényen vélekedett volna önmagáról. Ez pedig mindig nagy erkölcsi fensőbbségre vall. Mert az a legnagyobb érdem, ha valaki azt csodálja meg másban, amiről tudja, hogy benne nincs meg és ezzel az ártatlan szerénységgel legyőzi az észnek leggonoszabb ellenségét: az önszeretetet.

Szülei az ötvennegyediki kolerajárványban haltak el. Az árvaság, a szörnyű és kegyetlen árvaság, mely a földön felnyitja a legistentelenebb szemet is és ég felé irányítja, édesapja egyik Párrá bácsi nevű unokatestvérének kezére juttatta. Ez az ember, aki megrögzött korhely volt, durva s szinte még vad is, szünet nélkül dolgoztatott vele s ezért minden fizetése egy darab odavetett kenyér volt, melyet a boldogtalan fiú sohasem evett meg anélkül, hogy előbb könnyeivel meg nem áztatta volna, így hát a boldogtalanság volt a fiú, a szegény árva fiú egyetlen tanítómestere és bár közmegvetés áldozata, mégis megmutatta, mily nagy lélek lakott benne, mivelhogy épen nem mérgezte meg magát, sőt inkább ártalmatlanná tudta tenni azt a pirulát, melyet csak a szentek tudnak lenyelni, úgyhogy szívok érzéketlen marad a legkeservesebb boldogtalanságban is.

Majdnem sohasem hallott sem egy részvevő, sem egy vigasztaló szót. Ezért valami epés tartózkodás pajzsa mögé bujt, amit a művelt emberek között embergyűlöletnek lehetne nevezni; ez azonban megvédte, akárcsak a csipkebokor tüskéi a rózsát, a szívében zárva lappangó nemes és előkelő érzéseket. Egyedüllétében sokszor rá-rágyújtott a nótára, melyet a járvány sugallt faragatlan múzsájának:

Nincsen apám, nincsen anyám, Nincsen, aki gondol reám.
Ha a nyájhoz közeledem, Még a légy is kerül engem ...

A boldogtalan fiúnak ezen teljes magára maradottságából két ellentétes vonás fejlődött ki: valami kínzó szükség, hogy szeressen és hogy szeressék épen azért, mert szíve sohasem akadt szívre, mely az övével egyformán dobogott volna; soha egy szemre, amely akkor sírt volna, mikor az övé könnyezett. Azután meg amaz elvek hiánya, melyeket katolikus édesanyák plántálnak gyermekeik szívébe. Természettől, vagy, amint mondani szokás, alapjában jó szíve nyilván megsejtette az Istent, ámde műveletlen s tudatlanságában vak esze nem tudott vele érintkezni.

Mariana szerelme teljesen betöltötte szeretetre szomjas szívét. Lelke azonban, amely minden vallásos eszmétől meg vala fosztva, folyton keserű múltjára gondolt, látta szomorú jelenét és bizonytalan jövőjét. És amidőn felvetette a kérdést, milyen is az az isteni igazságosság, melyről azt hallotta, hogy jó és irgalmas, szíve mélyén haldokolni érezte az emberrel mintegy veleszületett ösztönét a hitnek, melyet benne is fojtogatott a tudatlanság, másokban meg megöl a gőg.

Ilyen fenséges lélek lakott ebben a legalsó rendből való emberben, aki műveletlen s még durva is volt viselkedésében, akárcsak valamennyi osztályabeli, át- meg átivódva ama hazug eszmékkel, melyeket ép ebben az időben terjesztgettek a vallás és trón megdöntésére felbiztatott forradalmárok. Ez okból elfogult volt minden ismeret, minden tanáccsal vagy paranccsal szemben, amely bármi tekintetben vallásos színezetű volt. Ezért mondta róla D. Antonio, a Yedra-család káplánja, ahol varrni és mosni szokott Mariana:

- Juan? ... fölséges vadállat!

Az álomszuszék Martin nyers ellenkezése leánya férjhezmenetelével nem volt üres szeszély. A mulatós öreg ember önzése volt. Átlátta, hogy más ember kezére jut az aranytojásokat tojó tyúk, amely táplálta bűneit. Paraszt eszével azon volt hát a sivárlelkű öreg, hogy mindig otthon tartsa, mint hajadont, vagy oly gazdag osztályabeli emberhez adja feleségül, hogy neki is jusson abból a jó módból, melyet nem annyira leányának, mint inkább magának kívánt.

Másrészt meg ez álomszuszék tervei nem is voltak üres álomképek. Salamanca unokája, Pepe Lopez, akinek a városnegyedben Lopijillo volt a csúfneve, mint apjáé Lopijo, láthatóan hajlott a leányhoz s megvoltak benne azok a feltételek, melyekre a furfangos Martin bácsi áhítozott. Az apa e csúfnevének, mely kicsinyítő formában fiára szállt, ez az eredete. Bizonyos alkalommal mind a ketten tanúnak voltak beidézve valami bűnperben. Az apa, aki mímelte a művelt embert, jelentkezve így szólt:

- Kérem alássan, uraim, az evangélium se mondhat nagyobb igazat, mint Senor Lopez é hijo.

- Ezt el is várom, Lopijo úr - szólt a bíró, aki tréfás ember volt.

Apró részletek sokszor hívebb képét adják valamely ember jellemének a legmélyebb s leglelkiismeretesebb megfigyeléseknél. A cégtábla, mely címere volt Lopijo bátyánk cipészműhelyének - cipész volt hát mestersége - szemmelláthatóan hirdette Crispin és Crispinián e modern utódjának műveltségét. Ez a kéttestű remekmű, mely egy pirospozsgás kövér angyalban végződött, kétoldalt állt az ajtó mellett két faoszlopon. Az angyal felfújt pofácskájával a hír trombitájával visszhangot erőlködött kelteni. Ámde hiába volt e vaskos szellem minden fáradozása, hogy megszólaltassa e harsonát, melynek az a rendeltetése, hogy dicséretet zengjen a kiválóságnak, hősiességnek és lángésznek. De hát még a szurok hírét se tudta zengeni.