Misty Truth – Ködös igazság

Brigitta P.

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

Mesteremnek J

Előszó

Mi a jó abban, ha kaliforniai vagy? Reggel, az ébresztőórával együtt a nap meleg sugarai is segítenek az ébredésben.

Péntekre ébredek, ami azt jelenti, hogy ez az utolsó sulinap a héten. Ajvé! Kissé felnyögök, mikor feltámaszkodom az ágyban. Az első, amit minden ébredésnél megpillantok, én magam vagyok a gardróbomból nyíló fürdőszoba óriási tükrében. Nagyjából a helyére rakom kócosra aludt barna tincseimet, és felkelek.

Első utam a gardrób, majd a fürdőszoba. Langyos reggeli zuhany, hajmosás, öltözés, smink, hajvasalás, és már készen is vagyok. A táskám már a karomon lóg, mikor reggelizni megyek. A konyhába lépek be, ahol Phil már a reggeliket díszítgeti.

– Jó reggelt Ms. Morgan!

– Neked is, Phil! – mosolyodok el, és a táskámat a pultra rakom. – Hű, ez jól néz ki! Éhen halok. –

Séfünk most épp paradicsomból készít egy tulipánvirágot az egyik tálra. A másikon már ott pihen a rózsa formájúra formázott retek.

– Nem az ebédlőben reggelizik?

– Richard is ott van?

– Igen kisasszony. Már túl van a kávén.

– Akkor nem – felelem szárazon, és a második kidíszített tálat magam elé húzva felülök az egyik bárszékre. Phil nem felel. Egyenes vonallá préseli össze az ajkát, hogy magában tartsa válaszát.

Mikor sokáig hallgat, felnézek rá. – Ne nézz így! Attól, hogy Richardnak köszönhetően állunk ott anyámmal, ahol, és hogy ő segített nekünk, mikor szarban voltunk, még nem kell szeretnem. Főleg, hogy rettenetesen próbálja erőltetni a jó fej apa szerepét, pedig soha nem lesz az igazi apám.

– Próbálkozik, Ms. Morgan… és igen, valóban sok mindent köszönhet Mr. Morgannek. – Nem válaszolok. Leugrok a bárszékről, felkapom a táskám meg a már előre elkészített termoszos kávésbögrém, és kifelé indulok a konyhából.

– Szép napot, Phil!

– Magának is, Ms. Morgan!

Ahogy kilépek az ajtón, megpillantom az ezüst Range Roverem. Miközben kinyitom a vezető oldali ajtót, belekortyolok a kávémba. Mogyorós kapucsínó fahéjszórással, ihatóan langyos. Pont, ahogy szeretem. Bepattanok a kocsimba, a táskámat az anyósülésre dobom, majd behelyezem a kulcsot és elfordítom. A Rover életre kel alattam, szinte alig hallhatóan. Anyu kocsija nincs a felhajtón, Richardé pedig a kapu előtt áll, így szabad a pálya, nem kell tolatgatnom. Még egy korty kávé, a lábam a gázpedálon és már gurulok is a suliba.

– Alison Jane Morgan? – A füzetembe rajzolgatok, amikor a tanár szólít. Második óra. Irodalom. A kedvencem. Felnézek, és a tanárra pillantok.

– Jelen! – felelem, és elmosolyodom, majd visszanézek a füzetembe. Negyedóra után végre ténylegesen kezdetét veszi az óra. Ezen az órán egyedül vagyok abból a csapatból, ahová tartozom, így kiélhetem a kreativitásom. Igaz, hogy ilyenkor a többiek csak furán pislognak rám, mert nem hitték volna, hogy egy ilyen lányt, mint én, érdekelhet ez a tárgy, és történetesen tudja is.

Soha nem érdekelt különösebben mások véleménye, és ettől csak még beképzeltebb voltam a szemükben.

Az osztályban én vagyok a középpontban, plusz még négy „VIP” barátom. Négyen vagyunk lányok, és van köztünk egy srác, aki szintén tagja a mi kis ötös fogatunknak. Egyikünk sem jár vele, pedig helyes fiú, de komolyabban egyikünket sem érdekli. Mi vagyunk az élő példa, hogy férfi és nő

között igenis van barátság!

Sokan utálnak bennünket a suliban. Azt gondolják, hogy mi vagyunk a suli ribancai, csak mert jó ruhákban járunk, néha megengedjük magunknak azt a luxust, hogy kihagyjuk az óráinkat és a többi.

Pedig alapjában véve nem vagyok egy tizenhét éves, kaliforniai, agyonbarnított, beképzelt picsa.

Néha ugyan rá kell játszanom, de az esetek többségében magamat adom, ami valahogy csak annak a négy embernek tetszik, akikkel mind az öt iskolai napon legfeljebb a folyosón és az ebédlőben találkozom.

Az óráink meglehetősen érdekesen alakultak, mivel a diri megelégelte a viselkedésünket, és megoldotta, hogy az osztályfőnökin kívül véletlenül se legyen mind az ötünknek közös órája. Ezért indokoltnak tartottuk, hogy ha nagyon hiányoltuk egymást, kihagyjunk egy-két iskolai napot. Senkit nem érdekelt a dirin kívül, abszolút…

Szóval igen. Ez vagyok én: mindenki szemében a rossz lány.

Első fejezet

Mikor elszabadulok az irodalomóráról, a szekrényem veszem célba. Az oda vezető utam során hozzám csapódik Wendy és Jessica.

– Biztos, hogy végig akarjuk ülni a többi órát? – kérdezi Wendy, miközben kinyitja a szekrényét.

– Már a második óra után ilyet kérdezel? – felelem nevetve, és a szekrényem mélyére süllyesztem az irodalomcuccomat.

– Miért? Ne mondd, hogy te itt akarsz maradni egészen kettőig! – fakad ki Wendy. – Péntek van!

Egész héten jó kislányok voltunk. Minden egyes órán bent maradtunk…

– Kivéve hétfőn, kedden és szerdán, amikor ellógtuk a szakmai órákat – világosítom fel. – Hol van Steven és Diana? – kérdezem, csak hogy tereljem a lógás témát.

– Nekik együtt volt órájuk. Szerintem mindjárt itt lesznek – feleli Jess. Becsapva a szekrényét, nekidől és keresztbe fonja maga előtt a karjait. Wendy is megszabadul a cuccaitól. Elzárja őket a szekrényébe, mintha legalábbis már biztos volna a lógás. Mikor elégedetten végez, hátraveti hosszú, fekete haját, és megpillantja Stevent és Dianát felénk közeledni.

– Hé! Ott jön a két hiányzó láncszem! – Ekkor feléjük nézek. Egymás mellett ballagva tartanak felénk.

Diana a vörös Barbie baba. Szó szerint. Vörös haja és világoskék szeme néha már kísértetiesen hasonlatossá tette gyermekkorom kedvenc játékához. Általában mindig rózsaszínben jár, vagy van rajta valami rózsaszín. Kivételesen most tetőtől talpig rózsaszínben virít. A többiek nem ilyenek, ahogyan én sem. Egy darab rózsaszín valami mindig van rajtunk, de soha nem esünk túlzásokba, elvégre Barbie-nak sem csak rózsaszín cuccok voltak a ruhatárában.

Steven a szokásos fekete ing, fekete farmer összeállítását viseli. Fekete haja valamivel az álla alá ér, és általában a homlokába fésüli a frufruját, de most kivételesen az égbe meresztette némi zselével.

– Ti is lógni akartok? – kérdezem nevetve, mikor mellénk érnek.

– Hm, város az órák helyett? Jól hangzik – feleli Steven, és a szekrényének támaszkodik.

– Összefogtatok ellenem?! – nézek végig rajtuk. A szemükben válasz gyanánt felcsillan a vágy, hogy induljunk már. Végül csak felsóhajtok. Tudják, hogy ez nálam a teljes megadás jele. Steven ekkor átkarolja a vállam és összekócolja a hajam. A lányok nevetésben törnek ki, én pedig lefejtem magamról a kezét, és megigazgatom a tincseimet. – Jó-jó… Inkább menjünk, mielőtt meggondolnám magam. – Azzal elindulunk kifelé.

A diákok ki-be mászkálnak a kapun, egyik épületből a másikba. Beszivárgunk a kifelé tartók közé, azzal a különbséggel, hogy mi már csak hétfőn térünk vissza. Nyakunkba vesszük a várost.

Mivel ebédtájban hagyjuk el a sulit, közös megegyezés alapján előbb eszünk, utána nézelődünk. A legegyszerűbb a gyorskaja, ezért betérünk a kedvenc helyünkre. Mindig más megy a pulthoz kérni, és most Jessicán a sor, mi addig helyet foglalunk az egyik sarokban.

– Hali – mosolyog Jess, mikor a pulthoz lép.

- Szia. Mit adhatok? – kérdi a pultos srác. Barátnőm elsorolja neki a tömérdek kívánságot, majd pár perc múlva már két hatalmas tálcával egyensúlyoz felénk. Mikor már mind körülüljük az asztalt, kezdetét veszi a pletyi, amit általában nálunk, vagy valahol a többieknél ejtünk meg. Míg elpusztítjuk az ebédünket, beszélgetünk, röhögcsélünk, ahogy szoktunk. Talán néha kicsit hangosak vagyunk, mert a pultos srác, aki nem mellesleg figyelemreméltóan helyes és ismerős, gyakran néz felénk, mintha legalábbis ufók ülnének az asztalnál. Ilyenkor próbálom csitítgatni a bandát, inkább kevesebb, mint több sikerrel.

Úgy másfél-két óra múlva úgy döntünk, hogy ideje indulnunk. Steven rendezi a számlát, mi pedig elindulunk kifelé. Hamar beér minket, és elindulunk balra.

A pultos srác az asztalunkhoz megy, hogy eltakarítsa a maradékainkat. Mikor lepakolja a tálcákat, talál egy mobilt. Felveszi az iPhone-t, lerakja a tálcákat, majd kiront az étterem ajtaján, és minket keres. Mikor megpillant, felemeli a kezét és felkiált.

– Hé! Nem hiányzik valakinek egy mobil? – Erre megtorpanunk és visszanézünk a hang irányába.

Aztán mindenki tapogatni kezdi a zsebeit, kutatni kezd a táskájában. Én vagyok az egyedüli, aki sehol nem találja a telefonját. Gyors léptekkel elindulok visszafelé.

– Hú, köszi. Nem is tudom, hogyan felejtkezhettem meg róla… – mondom kissé szégyenlősen.

Mikor a kezembe nyomja a telefonomat, a bőrünk összeér. Mintha villám csapna meg. Hirtelen jön és tűnik el az érzés. Felnézek a srácra, jó húsz centivel magasabb nálam, és elmosolyodok.

– Kösz még egyszer, öhm… – valamiért a tekintetem a névtáblájára téved. Most először. –

Damien. – Ismét felnézek rá. Egyenesen abba a hihetetlenül zöldes barna szempárba. Megint elmosolyodok.

– Nincs mit…

– Alison – segítem ki. Nekem nincs névtáblám.

– Nincs mit, Alison – feleli, és ő is elmosolyodik. A zsebembe csúsztatom az iPhone-t, majd elindulok vissza a többiekhez. Mikor félúton visszanézek a srác már nincs ott. Visszatért a munkájához.

♦♦♦

A hétvége nagy részét egyedül töltöm. Beleásom magam a tanulnivalókba. Csak akkor mozdulok ki egy kicsit a kedvenc edzőtermembe, mikor már besokallok a sok évszámtól. Legnagyobb meglepetésemre Jess is edzést tart. Vele gyorsabban repül az idő.

Amikor hazaérek, lezuhanyozom. Csak egy melegítő együttest húzok, a hajam pedig szabadon omlik a vállamra. Mivel tudom, hogy Richard nincs odahaza, kihasználom az alkalmat és beköltözöm a dolgozószobájába tanulni. A saját szobámban túl sok mindenre tudok figyelni, elterelődnek a gondolataim, de a sötét faburkolatos, férfias szoba talán kicsit fegyelemre inti elmémet.

Lehuppanok a bőr forgószékbe, a fülembe dugom a fülest, zenét indítok és nekilátok a tanulásnak. Az első negyven percben kifogástalanul megy, amikor a gondolataim megint elcikáznak másfelé. Illetve inkább máshoz. Egészen pontosan Damienhez. Furcsa érzés kerít hatalmába. Mintha valahol legbelül az mocorogna bennem, hogy ismerem valahonnan. Persze, gyakran járunk a többiekkel az étterembe, ahol dolgozik, de ez az érzés valahová messzebbre nyúlik vissza. Nem értem. Pedig szeretném.

Az ránt vissza a jelenbe, hogy a könyvem leesik az íróasztalról, magával rántva pár dolgot Richard iratai közül.

– Francba… – kihúzom a fülest, leállítom a zenét. Felkelek és elkezdem összeszedni a földre hullott papírokat. Ekkor akad a kezembe egy hirdetés vázlata, amely szerint séfsegéd kerestetik. A cím a miénk, de név nincs odaírva. Felegyenesedek és kimegyek a konyhába. Phil, mint mindig, nagy munkában van.

– Tényleg szükséged van egy segédre… – jegyzem meg eltűnődve, ahogy végigszalad a tekintetem a konyhán és Philen.

– Ms. Morgan! – kapja fel a fejét Phil. – Honnan veszi… – Felmutatom a papírt. – Áh… nos, igen.

Holnaptól benne lesz pár újságban. Nem az én ötletem volt, hanem Mr. Morgané. Tulajdonképpen elboldogulok, hiszen már tizennégy éve csinálom ezt.

– Mindenkinek jól jön néha a segítség.

– Ez kétségtelen Ms. Morgan. És önnek miben segíthetek?

– Tulajdonképpen csak erről akartam érdeklődni. – Ismét meglebegtetem a papírt.

– Mr. Morgan azt mondta, várhatóan a hét közepére elég jelentkező lesz, így sűrű délutánok elé nézünk.

– Nézünk? Mármint te és Richard?

– Is. Mr. Morgan azt mondta, hogy ha időben hazaér tanítás után, szeretné az ön véleményét is kikérni, édesanyja képviseletében.

– Oh, szóval nekem kellene átrendeznem a napirendem, csak mert nem bír várni még egy hetet, míg anyu hazaér az üzleti útjáról? Nagyszerű…

– Ez a te házad is – szólal meg egy ismerős hang a hátam mögül. – Te is találkozni fogsz a séfsegéddel. Neked is tetszenie kell.

– Túlságosan felfújod ezt, Richard – nézek rá, mikor beljebb lép.

– Lehet. De én akkor is így látom jónak. Nehogy aztán véletlenül betörőnek hidd, és leüsd valamivel. – Hideg mosoly húzódik az ajkára. Én csak a szemem forgatom, majd otthagyom őket. Már előre sajnálom azt a szerencsétlent, aki Richardnak dolgozik majd…

♦♦♦

Ahogy Richard megjósolta, a következő hétre csomó jelentkező lett a hirdetésre. Naná. A többség, gondolom, a cím alapján egyből felkapta a telefont, akár értett a szakmához, akár nem.

Szerdán, csütörtökön és pénteken ellepték a házat a jelentkezők. Az első két nap időben hazaértem a suliból, így párat én is meghallgattam Richarddal meg Phillel, de őszintén szólva egyikkel sem kívánnék összefutni egy hajnali órán a konyhában.

Pénteken délelőtt tizenegytől tartanak meghallgatást, ám én suli után nem rögtön haza megyek.

A többiekkel beugrunk harapni valamit a szokásos gyorséttermünkbe, de kivételesen nem Damien szolgálja ki Stevent.

Valamikor fél négy körül érek haza. Az előszobából hallom, hogy Richard kérdéseket tesz fel egy újabb séfsegédjelöltnek. Ráncba szalad a homlokom. Elhatározom, hogy megpróbálok halkan felosonni a lépcsőn, hogy véletlenül se vegyenek észre. Hosszú nap volt péntekhez képest, semmi humorom még a délutánomat is jelentkezők meghallgatásával tölteni.

Már félúton járok, és magamban átadom magamnak a Legjobb Nagymacska Osonásért járó díjat, mikor egyszer csak Richard megszólít.

– Hé, Ali! Hazaértél? Gyere ide! Azt hiszem, megtaláltuk a tökéletes séfsegédet Kaliforniában.

Felsóhajtok, visszabattyogok a nappaliba. Már éppen tennék valami epés megjegyzést, mikor megpillantom Kalifornia Tökéletes Séfsegédjét.

– Damien Marks, ő itt a lányom, Alison Morgan.

– Szia, Damien – köszönök. Kezet nyújtok. Akaratlanul is mosoly húzódik a számra.

– Alison – biccent, és kezet fogunk. Ismét megüt az az ismerős érzés. Korábban rántom ki a kezem az övéből, mint szeretném.

– Tudna már holnap reggel kezdeni, Damien? – szól Richard.

– Hogyne, uram! Mikorra legyek itt?

– Reggel hétre.

– Itt leszek.

– Rendben. Akkor, viszlát, holnap! – Richarddal is kezet fog, majd Phillel is, és ők ketten elhagyják a nappalit.

– Szóval ezért nem voltál ma a gyorsétteremben…

– Csak nem kerestél? – Cinkos mosoly jelenik meg a szája sarkában, de csak halványan.

– Ezt így nem állítanám. Csak fagyiztunk egyet. Ezért lemaradtam a beszélgetésről. Ha ezt előbb tudom…

– Nem is fogsz már látni ott többet. Ki vagyok rúgva. Azért vagyok most itt.

– Oh. Sajnálom.

– Eddig én is sajnáltam.

– Ezek szerint gyakran fogunk találkozni…

– Igen, nagyon úgy tűnik.

– Hát… akkor isten hozott a Morgan rezidenciában, és sok sikert a munkához.

– Köszönöm. Azt hiszem, kelleni is fog.

– Szerintem meg fogod állni a helyed. Hiszen te vagy Kalifornia Tökéletes Séfsegédje – kacsintok Damienre, majd ott hagyom, és a szobámba indulok.

Amint a szobám biztonságos négy fala közé jutok, nekidőlök az ajtónak és akaratom ellenére vigyorba vált a mosolyom. Nem értem. Miért örülök ennyire, hogy holnaptól minden áldott nap bármikor belefuthatok Damienbe? Tény, hogy jól néz ki. Nagyon is. De csak ő fogja csinálni a reggelim, az ebédem, sőt talán még a vacsorám is. vagy akár a kávémat. Normális körülmények között ez mind romantikus lenne… Ha nem Phil mellett tenné mindezt.

Második fejezet

Szombat van, én mégis korán kelek. Imádok akkor futni, mikor a nap felkelőben van, vagy alig pár órája kelt fel. Felveszem a lila melegítő együttesem, a lila tornacipőm, a hajamat copfba fogom, iPhone a zsebbe, füles a nyakba és indulhatok.

Alig lépek ki a házból, beleütközöm valakibe. Ki a franc mászkál az udvarban szombat reggel hétkor?! A váratlan ütközés lendületétől az idegen tompa puffanással a betonon találja magát. Én pedig rajta. Hamar rájövök, hogy az alattam fekvő srác Damien. Hát persze. Ma kezd.

Az arcát fürkészem. Egyikünk sem szól semmit pár pillanatig. A félreérthető testhelyzetünk sem tűnik fel. Azok a szemek…

– Hát te? – szólal meg hirtelen, ezzel kirántva a melankóliámból. – Mit keresel kint szombaton ilyen korán?

– Futni indultam…

– Áh! – Ismét csönd. Még mindig Damien fölött térdelek. Próbálok rájönni, hogy mi lehet a felszín alatt, ami ennyire vonz benne.

– Alison, minden rendben?

– Honnan ismerlek? – felelem.

– A gyorsétteremből. – Ekkor lejjebb téved a tekintetem. Feltűnik, hogy szó szerint Damienen vagyok. Hirtelen felugrom. Ő is feltápászkodik. Leporolja magát, felveszi a gördeszkáját a földről.

– Jó munkát – lehelem, majd bedugom a fülest, és elviharzok mellette.

– Jó futást – motyogja utánam, mikor már eltűntem a szeme elől.

Sokára érek haza a futásból. Már a reggeliidőn is túl vagyunk. Első utam a szobám, pedig farkaséhes vagyok, de nem akarok csapzottan és izzadtan Damiennel összefutni. Kettesével szedem a lépcsőket a szobámba. Lezuhanyozom. Felveszek egy félvállas, lenge pólót, egy pamut sortot meg strandpapucsot. A hajam vizes, és szabadon omlik a hátamra, a vállamra. Mikor lemegyek a konyhába Phil az ebéden munkálkodik, Damien pedig mosogat.

– Jó napot, Ms. Morgan! – szólal meg Phil, mikor megpillant. Erre Damien is felkapja a fejét és felém néz. Találkozik a tekintetünk. A másodperc töredékéig elmosolyodom, majd újra Philre összpontosítok.

– Neked is, Phil! Mi volt a reggeli?

– Palacsinta. Maradt még, azt hiszem. Készítsek önnek?

– Nem. Foglalkozz csak az ebéddel. Majd én megcsinálom – felelem. A szekrényhez lépek.

Kiveszek egy tálat. Damien megtörli vizes kezét, és kikapja a kezemből a tálat.

– Milyen palacsintát enne, Ms. Morgan?

– Saját magam által elkészítettet, Mr. Marks – nézek rá. Vajon direkt csinálja, vagy tényleg

ennyire sznobnak tart? Ha az volnék, betenném egyáltalán a lábam a konyhába? Visszaveszem tőle a tálam. A kezünk megint összeér. Amilyen gyorsan csak lehet, ott hagyom, és a hűtőhöz lépek a mogyoróvajért.

– Ahogy óhajtja Ms. Morgan.

– Damien! Kimegyek a kertbe némi friss fűszerért. Megteszed, hogy figyelsz a levesre?

– Természetesen, Phil! Menjen csak. – A séf bólint, majd a hátsó ajtón át távozik a kertbe.

Utánanézek, Damien pedig a tűzhely mellé lép.

– Milyen Phillel dolgozni? – szólalok meg, mikor kezdem kínosnak érezni a csöndet. Nem nézek Damienre, a palacsintámmal vagyok elfoglalva.

– Inspiráló. Rájöttem, hogy jobban érdekel a gasztronómia, mint hittem. – Elmosolyodom. – Mi olyan vicces, Ms. Morgan?

– Jaj, abbahagynád? – Ekkor felé fordulok.

– Mit?

– Alisonnak hívnak…

– Tudom. De ez a munkahelyem.

– Az, hogy Richarddal hivatalos vagy, oké. De velem miért? – kérdem, és beleharapok a palacsintámba.

– Mert te is a főnököm vagy. Ahogy Ri… Mr. Morgan, az apád.

– Richard a főnököd, mert őt szolgálod ki. Engem nem kell. Így nem számítok a főnöködnek.

Szóval, ne hívj Ms. Morgannek. Légy szíves.

– Akkor hogy hívjalak?

Most mondjam, hogy a Mrs. Marks tetszene? Elmosolyodom a gondolatra, Damien azonban még mindig komoly képpel várja a válaszomat.

– Alisonnak – felelem, mert még korainak tartom ezt a poént elsütni.

– Oké. Alison. – Damien elmosolyodik, majd visszanéz a levesre. – Na és miért nem akarod, hogy kiszolgáljalak?

– Nincs rá szükségem. – Felelem, és közben lenyelem az utolsó falat palacsintát.

– Bevallhatok valamit?

– Persze. – Váratlanul ér, de kíváncsivá tesz.

– Nem vagy olyan elkényeztetett, mint elsőre hittem…

– Ezt burkolt bóknak veszem – mosolyodok el huncutul. Belül dagad a mellem a büszkeségtől.

Damien csak elmosolyodik. Kihívás elfogadva.

– Dicséretnek szántam, de annak veszed, aminek akarod. – Befejezve a palacsintámat a tálat a mosogatóba teszem, a mogyoróvajat pedig a hűtőbe, ő pedig folytatja. – Más vagy, mint aminek hittelek.

– Pedig nem is ismersz – felelem, és ekkor már ott állok mellette. – És én sem téged. Pedig úgy érzem… – Ekkor rám néz.

– Talán hihetetlenül hangzik, de emlékeztetsz valakire. Déjà vu érzésem támad, mikor meglátlak.

Fura.

– Lesz alkalmunk megismerni egymást, elvégre elég sok időt fogsz itt tölteni.

– Azért fizet az apád, hogy dolgozzak. Nem azért, hogy veled ismerkedjek. – Ekkor csak felhorkanok, és már ott hagynám a francba, mikor hirtelen elkapja a csuklómat. – Hé, nem fejeztem be. – Közelebb lép, a konyhapultnak szorít. – De nekem is jár pihenő… és olyankor… – Közelebb hajol. Egyre közelebb. A tekintete az enyémbe mélyed. Az arcomat fürkészi. Már majdnem megcsókol, amikor nyílik a hátsó ajtó és Phil belép, Damien pedig egy pillanat alatt a leves mellett terem. Még fel sem fogom, hogy mi történt (majdnem), amikor dudaszót hallok; Dianáék jöttek értem, hogy lemenjünk a tengerpartra.

♦♦♦

– Hé! – sikoltok fel, mikor egy adag vizet érzek magamon. Feltolom a fejemre a napszemüvegem és a tettest keresem. Wendy és Diana kuncognak a két oldalamon, Steven pedig hirtelen a nyugágyamra pattan.

– Nem vagy ma formában. Gáz van otthon? – kérdi őszinte érdeklődéssel.

– Nem. Miféle gáz volna?

– Nem tudom. Richarddal veszekedtél, vagy valami? Nagyon nem vagy itt…

– Richardnak ehhez semmi köze.

– Akkor kinek van?

Felszisszenek.

– Senkinek!

– Na persze! Pasi van a dologban? – Erre már a lányok is felkapják a fejüket.

– Abbahagynád? – sziszegem. – Nincs semmi gáz. Nincs semmi pasi. Pont. – Nem akarok nekik Damienről mesélni. Sem arról, hogy már az első pillanattól fogva, hogy észrevettem, tetszik. Arról pedig pláne nem, hogy nálunk dolgozik. Hogy venné az ki magát? Éjjel-nappal nálunk lógnának a csajok, mert tudom, hogy nekik sem közömbös Damien. Steven pedig… hát… ő vigyázna rám, hogy Damien sose bántson meg. Hiába a legjobb barátaim, hiába tudnak rólam mindent, hiába ismernek, ebből most ki kell maradniuk. – Ha valakinek, neked tudnod kéne, hogy hadilábon állok a fajtársaiddal.

– Történhetnek még csodák, nem?

– Velem? Nem, köszi. Elég dologban volt már részem életem során, több „csodára” nincs szükségem.

– Igazad is van. Nálam jobbat úgyse találnál – vigyorog Steven. Vizes, fekete haja a fejére és az arcára tapadva, hawaii mintás fürdőnadrágja pedig a csípőjén lóg. Jó fej, amolyan öcsi szinten.

Komolyabb viszonyt nem tudok elképzelni vele.

– Hogy is felejthettem ezt el? – nevetem el magam, és lelököm a nyugágyról. Visszaveszem a napszemüvegem és hasra fordulok. Nincs kedvem úszni. Inkább gondolkodnék, hogy hogyan tovább.

– Naptejet? Elég erős a nap.

– Ha már így felajánlottad… – sóhajtom. Érzem, mikor Steven rám mászik, aztán hallom, hogy felpattintja a flakon tetejét, naptejet nyom a kezébe, és a hideg krém a tenyerével együtt a hátamnak simul.

– Utána bekenhetsz engem is – szól oda Wendy.

– Csatlakozom – kontrázik Diana.

– Ugye utána hárman egyszerre fogtok engem kényeztetni? – Hangos nevetés tör fel belőlünk, de én hamar a gondolataimba mélyülök. Nem akarom irányítani őket, így csak hagyom, hogy sodorjanak, és végül oda lyukadok ki, hogy mennyivel jobban szeretném, ha Damien tenyere kenné most a hátamat naptejjel Stevené helyett. Összerezzenek a gondolatra, de szerencsére Steven már Wendyt krémezi, így nem kell magyarázkodnom. Felülök és ledobom a napszemüvegem a nyugágyra.

– Jöttök úszni?

– Úszni? Most kentelek be – néz rám Steven.

– Ne haragudj. Vízre van szükségem. Kiszáradtam. – Vállat vonok, majd felpattanok a helyemről és a víz felé indulok.

– Mi ez a hirtelen vízszükséglet? Mi vagy te, sellő?! – Nem kap választ, így csak lerogy a helyemre, és fújtat. – Csajok…

Egész nap kimaradtam, így szinte úgy érzem, mintha ezer éve nem jártam volna otthon, mikor benyitok a házba. Szeretek minél több időt nem ott tölteni, főleg, hogy anyu elutazott. Este nyolc óra. A vacsoráról lekéstem, kicsit megkapott a nap és fáj a fejem. Nem hallok semmit, mozgás sincs a házban. A konyha felé pillantok. A szívem hirtelen nagyot dobban. De csak egyetlenegy nagy dobbanás, majd ugyanolyan ütemesen folytatja a munkáját, ahogy eddig is tette, észre sem veszem.

Elindulok a konyhába, hátha az én adagom meghagyták.

Mikor belépek, csak a mosogatópult előtti kis konyhasziget fölött égnek a lámpák. A szigeten pár könyv van kipakolva, föléjük hajolva pedig Damien. Olvas. Vagy inkább tanul. A hűtőhöz megyek és kinyitom, csak ekkor kapja fel a fejét. Mikor becsukom az ajtaját, észre is vesz.

– Kitalálom. Richard meghagyta, hogy vacsorázzak ott, ahol egész nap voltam? – Damien nem felel, ám az arca kissé megrándul. Ezzel mindent elárult. Beletörődően bólintok, és forgatnom kell a szememet, hogy visszatartsam a könnyeimet, majd ott hagyom. Egyenesen a szobámba menekülök, és amint bejutok, rázárom magamra az ajtót. Úgy döntök, hogy lezuhanyozom. Lemosom magamról a

napot, aztán elalvás előtt kicsit tanulok, hogy nyugodt lelkiismerettel feküdhessek le aludni, nem mintha azt remélném, hogy bármit is felfogok a töri anyagból.

A piperetükröm előtt ülök, a hajamat fésülgetem. Egy fehér, spagettipántos top és egy fekete rövid sort van rajtam, az oldalán fehér csíkokkal. Nézem magam a tükörben, a fejemben közben emlékképek cikáznak. Nincs rajtam smink, ettől csupasznak érzem magam. Most az alapozó sem takarja el a tökéletlenségeimet. Összeszűkült szemmel nézem a tükörképem, majd megmozgatom az orrom és az állkapcsom. Nem vészes hibák. Akinek nincs sasszeme, valószínűleg észre sem veszi…

de én tudom, hogy ott vannak. És tudom, hogy a múltamat a legerősebb alapozó sem fedheti el előlem…

Kiejtem a kezemből a hajkefémet ijedtemben, mikor kopogtatnak az ajtómon. Felállok az asztaltól és az ajtóhoz megyek.

– Ki az? – sutyorgom halkan.

– Hoztam egy kis vacsorát Ms. Morgan. – Hirtelen megszólalni sem tudok. Kinyitom az ajtót.

– Neked még tart a műszakod? – Ez az első, ami eszembe jut. Damien lazán besétál a szobámba és letesz az íróasztalomra egy tálat.

– Túlórázom – feleli. Rám néz, én pedig hitetlenkedve viszonzom a pillantását. Egy pillanatra megkövül, megfeszül az álla, aztán a szája szegletében megjelenik egy halovány mosoly.

– Ugye tudod, hogy ezt Richard nem fogja kifizetni?

– Tudom. De majd behajtom rajtad, ha már egyszer miattad teszem.

– Miattam?

– Szerinted kinek hoztam ezt a firenzei pulykamellet cukkinivel? – bök a tál felé. Isteni illat tölti meg a szobát.

– Miért készítenél nekem külön vacsorát, mikor tilos?

– Mert én nem vagyok szemétláda.

– Szerencséd, hogy ugyanúgy gondoljuk, különben ezt visszamondanám a főnöködnek. – Ismét a tállal szemezek. Damien rászúr a villára egy cukkinikarikát és felém nyújtja. A falatról ránézek, majd bekapom a cukkinit. Isteni! Elveszem tőle a tálat meg a villát. Az ágyam szélére ülök, ő pedig körbenéz.

– Mit tanulsz?

– Törit. Jövő héten nagydolgozat lesz belőle.

– Hogy haladsz?

– Álltam már jobban is azt hiszem – felelem két falat között.

– Ha gondolod, segíthetek. Én is épp törit bújtam, mikor megjöttél. Nem épp ezt a témát, de nem tűnik nehezebbnek.

– Jó lenne, ha elérnéd, hogy valahogy felfogjam, de az egyenlő lenne egy kisebb csodával.

– Próbáljuk meg – feleli és leül a székemre.

Komolyan? Este fél tízkor törit akar tanulni velem? Lehet, hogy nem is én kaptam napszúrást?

Negyedóra alatt elpusztítom a vacsorámat, közben már hálásan iszom Damien szavait. Én még mindig az ágyamon ülök, ő pedig a székemen, ölében az atlaszommal. Az én ölemben a könyvem és a füzetem pihen. Mikor a könyvemért nyúl, akarva-akaratlan közelebb hajol hozzám. Talán most még kevesebb távolság van köztünk, mint reggel a konyhában. Egyszerre nézünk egymásra. Ő az én tekintetem kutatja, én pedig az övét. Kinyílik az ajkam, és azon kapom magam, hogy élesen szívom be a levegőt, majd lassan mozdulok Damien felé, míg meg nem csókolom.

Damien viszonozza a csókomat, de úgy teszek, mintha nem lepne meg a dolog. Lelököm az ölemből a könyveimet, megragadom a pólóját és magamra rántom őt a székről. Ő a fejem mellé támaszkodik, a lábaim között térdel. A hajába túrok, alig kapok levegőt. Szinte már fuldoklom a csókunkban, mikor egyszer csak elhúzódik.

– Nem…

– Tessék? – kérdezek vissza levegő után kapkodva, mert nem vagyok biztos benne, hogy jól értettem.

– Nem ma este, Ms. Morgan. – Mikor lehajol, hogy elvegye a tányért, a homlokomra nyom egy puszit, majd kifelé indul.

– Hé… – Már a kilincsen a keze, de ekkor felém fordul. – Tényleg elmagyarázhatnád a törit… –

zihálom.

– Holnap reggel egy franciasaláta és kukoricás csirke között ráérek – mosolyodik el, majd kinyitja az ajtót. – Jó éjt, Alison.

– Jó éjt, Damien – bólintok. Azzal el is tűnik, én pedig megbabonázva megérintem ujjaimmal a számat. Hanyatt vetem magam, és a plafont bámulom, majd elmosolyodom.

Alig bírok aludni. Egyre csak a csókon agyalok. Semmi értelme. Szürreális. Mégis valahogy jó érzés tölt el. Egyre csak az jár a fejemben, hogy vajon Damiennek mi járhat, illetve mi járhatott a fejében akkor. Mindenesetre az tuti, hogy másnap ilyesmi nem fog történni. A konyha semleges terület. Ha szerencsénk van, Philnek pont nem lesz szüksége megint valami fűszerre a hátsó kertből.

Ilyen, és ehhez hasonló gondolatok nyomnak álomba, ami Damienről szól. Miért is nem lep meg?

Reggel kipihenten ébredek, ami elég fura, mivel lehetett vagy hajnali kettő, mire végre elaludtam. Úgy döntök, reggelizem, mielőtt belevágnék a töritanulásba. Felöltözöm, lemegyek a földszintre. Kivételesen nem megyek a konyhába. Az ebédlőben ott ül Richard és épp papírokat nézeget. Mikor felnéz és megpillant, kiül az arcára a döbbenet.

– Eltévesztetted az ajtót?

– Talán zavarok? – kérdem, és leülök, de távolabb tőle. Az asztalon találok müzlit, tejet, narancslevet. A pirítós meg a többi valószínűleg még készülőben van.

– Nem mondtam ilyet – feleli Richard és belekortyol a kávéjába. – Csak nem szoktam hozzá, hogy velem reggelizz. – Mikor nem felelek, visszanéz a papírjaira. Gondterhelten húzza össze a szemöldökét és sóhajt. – Na és mit tervezel mára?

– Komolyan érdekel – nyelem le az éppen rágott falatot –, vagy csak azért kérdezed, hogy ne kezdjelek el faggatni, hogy mit csinálsz? – Richard szája sarkában megjelenik egy halovány mosoly, de azonnal el is tűnik.

– Is-is.

– Szerintem itthon leszek. Tanulni kéne a töridolgozatra. És te?

– Én pedig szerintem egész nap Zed ügyeiben fogok eljárni. – Ekkor hirtelen köhögnöm kell. Azt hiszem, pár pillanatra a torkomon akad a müzli, és alig tudom leküzdeni.

– Rég láttam – motyogom halkan, és iszom egy korty narancslevet. Ekkor jelenik meg Damien, két tállal a kezében. Az egyiket Richard elé rakja, a másikat elém. Mindkettőn vajas pirítós van lekvárral, de az enyémet egyedien díszítette ki. Elmosolyodom.

– Jó reggelt, Ms. Morgan.

– Neked is Damien. Ez nagyon jól néz ki. – Ő erre elmosolyodik, biccent, majd kihátrál a konyhába. Csak remélni merem, hogy nem ütötte meg a fülét az, amiről az előbb Richarddal beszélgettünk.

– Be akarsz menni hozzá?

– Nem is tudom.

– Szokott kérdezni rólad. – Ekkor ránézek. – De sosem tudok neki semmit mondani, mert tulajdonképpen én sem ismerlek igazán.

– Szerintem épp eleget tudsz rólam.

– Nem mondhatnám…

– Elég az, amennyit tudsz. És ne akarj ennél bensőségesebb kapcsolatot, mert az úgysem fog sikerülni.

– Akkor legalább Zedet látogasd meg. Tizennégy éve nem láttad a bátyádat.

Damien ekkor slisszol be a konyhába a fal mellett. Mindent hallott eddig.

– Rám se ismerne már – suttogom alig hallhatóan. – Még meggondolom – nyögöm ki végül, majd felállok az asztaltól. Elment az étvágyam pár pillanat alatt. Felmegyek a szobámba, összeszedem a töricuccom. Ekkor rám tör az előző este emléke. Elmosolyodom. Azon kapom magam, hogy izgulok.

Megrázom a fejem, letrappolok a konyhába. Üres a kis sziget, ahol tegnap Damien tanult, így oda pakolok le. Phil furán méreget, Damien szája sarkában pedig mosoly kunkorodik. Semmi jelét nem adja, hogy az előbbiekből bármit is hallott volna.

– Tudod, Phil, Kalifornia Tökéletes Séfsegédje történetesen Kalifornia Legjobb Történelem Korrepetálója is. – És Kalifornia Legjobban Csókoló Ex Pultos Újdonsült Tökéletes Séfsegédje, folytatom a gondolatmenetet magamban. Vidáman mosolygok.

– Értem, Ms. Morgan – nyugtázza Phil és tovább folytatja a munkáját.

– Hol is tartottunk? – kérdi Damien. A kezét törölgetve odalép hozzám. Oh… ott sajnos most nem folytathatjuk.

– Azt hiszem itt – mutatok a füzetemre. Egyből beugrik neki a dolog, és magyarázni kezd, miközben zavartalanul tesz-vesz a konyhában Phil mellett. Néha a konyhai eszközökkel, hozzávalókkal szemlélteti a könyvemben leírtakat. Ilyenkor kitör belőlem a nevetés, de szorgalmasan jegyzem meg, amiket mond, rajzolgatom le a hallottakat és látottakat. Észre sem veszem, hogy az egész délelőttöt a konyhában töltöm, ráadásul tanulással. Úgy tizenegy magasságában Phil odatelepedik hozzám és elkezd összeírni egy listát. Bevásárlásra készül.

– Damien, van autód? – kérdi, de nem néz Damien felé.

– Nem, nincs. Miért?

– És jogsid? – nézek rá.

– Az van.

– Holnap be kellene vásárolnom, de közben itt is lenne elég dolgom… Nem tudnál szerezni valahonnan egy kocsit, és elmenni helyettem a boltba? A pénzt odaadnám.

– Elviheti a Roverem – vágom rá azonnal. Mind a két szempár rám szegeződik. – Én el tudom intézni, hogy Diana vagy Steven elvigyen suliba. Richardnak is kell a kocsi, ő tuti nem fogja odaadni.

– Nem hinném, hogy értenék a kocsidhoz, Alison – Phil ekkor megköszörüli a torkát és Damienre lövell neheztelő pillantást. – Ms. Morgan…

– Ugyan, Phil! – bokszolok a karjába. – Nem lehetne, hogy Damien a rendes nevemen szólít?

Egykorúak vagyunk az isten szerelmére! – Phil erre csak forgatja a szemét, és megadóan sóhajt.

Válaszképpen én is forgatom a szemem, majd mosolyogva Damienre nézek. – Megmutathatom, hogyan működik. Nem nagy kunszt.

Damien Philre néz. Engedélyt vár. Séfünk végül beadja a derekát. Én tapsikolok örömömben, majd a töricuccommal együtt visszavonulok a szobámba. Felkapom a telefonom és tárcsázom Dianát.

– Még szép, hogy elviszlek suliba! – vágja rá rögtön, amint rátérek a lényegre. – De mi van a Rovereddel?