Szon Vonphjong

MANDULA

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

EPILÓGUS

AZ ÍRÓ UTÓSZAVA

Impresszum

Néhány előzetes megjegyzés

•   Az érzelemkifejezésre való képtelenség, vagyis az alexitímia nevű mentális zavar az 1970-es években kiadott orvostudományi folyóiratokban közzétett cikkekben szerepel először. Az alexitímia okai közé sorolják a korai gyermekkori érzelmi fejlődés hiányosságait, a poszttraumás stressz szindrómát és az agy mélyében lévő amigdalák – két mandula formájú neuroncsoport – veleszületett fejletlenségét, ami megnehezíti az érzelmek, főleg a félelem felismerését és kifejezését. A legújabb tanulmányok szerint megfelelő képzéssel javítani lehet azon a szinten, melyen az amigdala a félelmet és a szorongást kezeli. Az alexitímia bemutatása ebben a regényben az említett tanulmányokra és az író képzelőerejére támaszkodik.

•   P. J. Nolan kitalált személy.

•   A regényben említett gyerekkönyv előképe Bernard Most A legkisebb dinoszauruszok című kötete. A dinoszauruszok méretét illetően megoszlanak a kutatói álláspontok.

Dannak

Mandulák vannak bennem.

Ahogy benned is.

Meg azokban, akiket a legjobban

gyűlölsz és szeretsz.

Senki sem érzi őket.

Csak tudjuk, hogy ott vannak.

Ebben a történetben, dióhéjban, egy szörnyeteg találkozik egy másik szörnyeteggel. Az egyik szörny én vagyok. Nem árulom el neked, hogy a történet vidám vagy tragikus véget ér-e. Minden történet unalmas, ha előre tudjuk a végét – ez is jobban érdekel majd így, hogy fogalmad sincsen, merre tart. Meg aztán, hangozzék bár ez kifogásként, senki sem tudja igazán eldönteni, hogy valami vidám vagy tragikus-e valójában.

ELSŐ RÉSZ

1

Hat halott és egy súlyos sérült volt aznap. Anya és nagymama voltak az elsők. Aztán az egyetemista, aki odaszaladt, hogy megállítsa a férfit. Majd az Üdvhadsereg menetének első sorában álló két ötvenes férfi meg egy tűzoltó. Végül pedig maga a férfi. Ő lett az értelmetlen vérontás utolsó áldozata. A saját mellkasába szúrt, és a többi áldozathoz hasonlóan még a mentők érkezése előtt az életét vesztette. Én pedig csak néztem az egészet.

Üres tekintettel, mint mindig.

2

Az első eset hatéves koromban történt. A tüneteket már korábban is érzékelni lehetett, de ekkor váltak egyértelművé. Anya elfelejtett eljönni értem az óvodába. Ahogy később elmondta nekem, sok-sok év után elment apához, hogy elmondja neki, végül csak elengedi. Nem talált magának másvalakit, de továbblép. Miközben mindezt elmondta neki, végigsimított apa síremlékének fakó oldalán. Ebben a pillanatban, amikor szerelme végleg véget ért, anyám teljesen megfeledkezett fiatalkori szerelme hívatlan jövevényéről: rólam.

Miután a többi gyerek hazament, egyedül léptem ki az óvoda kapuján. Én, a hatéves gyerek annyit tudtam csak, hogy a házunk valahol a felüljáró túloldalán található. Felmásztam a felüljáróra, és kilógattam a fejemet a korlát felett. Láttam az alattam elsuhanó autókat, és eszembe jutott valami, amit korábban láttam. Összegyűjtöttem a számban annyi nyálat, amennyit csak tudtam. Megcéloztam az egyik autót, és köptem. Apró cseppekre széteső köpésem nem ért el az autóig, de én nem adtam fel, az útra meredtem, és köptem, amíg bele nem szédültem.

– Mit művelsz? Undorító!

Felnéztem. Egy középkorú nő haladt el mellettem, dühös pillantást vetett rám, de már ment is tovább, akár a tovaszáguldó autók ott lent, és én újra egyedül maradtam. A felüljáróról a szélrózsa minden irányába lépcsők tartottak lefelé. Fogalmam sem volt, hogy hol vagyok. Bármerre is néztem, ugyanolyan jégszürke volt a lépcsők alatti világ. Galambok repültek el a fejem felett. Úgy döntöttem, hogy elindulok utánuk.

Sajnos csak sokkal később vettem észre, hogy rossz felé megyek. Az óvodában tanultuk az Előre című gyerekdalt. A föld kerek, menjünk csak, menjünk, szólt a szövege, én pedig azt gondoltam, hogy ha csak megyek és megyek előre, előbb-utóbb hazaérek. Eltökélten mentem hát tovább aprócska léptekkel.

A főutat elhagyva egy szűk sikátorba értem, a roskadozó házak falára vörös számokat és „üres” feliratokat mázoltak. Senkit sem láttam, de aztán egyszer csak egy elfojtott kiáltás ütötte meg a fülemet. Talán ah vagy óh vagy ááá. Mélyebb, rövid kiáltás. Elindultam a hang irányába, és ahogy közelebb értem, egyre hangosabbá vált, majd űűű lett meg ííí. A sarkon túlról jött. Egy pillanatig sem tétováztam, befordultam a sarkon.

Egy fiú feküdt a földön. Nehezen tudtam volna megmondani, hogy hány éves, de biztosan kisgyerek volt. Fekete árnyak kergették egymást rajta. Éppen ütötték-verték. A kiáltások, az erőfeszítés hangjai nem belőle jöttek, hanem a körülötte mozgó árnyalakokból. Rúgták és köpdösték. Később tudtam csak meg, hogy középiskolások voltak, de abban a pillanatban megtermett árnyaik alapján felnőtteknek tűntek.

A fiú, mint aki hozzászokott a veréshez, nem állt ellen, egy hangot sem adott ki. Rongybabaként gurult ide-oda. Majd miután az egyik árny egy végső ütést mért rá a könyökével, otthagyták. A fiút vörös festékként borította be a vére. Odamentem hozzá. Idősebbnek, kétszer akkorának tűnt, mint én, talán kilenc-tíz éves lehetett. Zihálva kapkodott levegő után, mint valami újszülött kiskutya. Tudtam, hogy bajban van.

Visszamentem a sikátorba. Továbbra sem láttam ott senkit, csak a szürke falakra festett vörös feliratokon akadt meg a szemem. Jó ideig bolyongtam, mígnem találtam egy kis vegyesboltot. Kinyitottam az ajtaját, és beléptem.

– Elnézést, bácsi!

A tévében a Családok viadala ment. A vigyorgó boltos a képernyőre meredt, nem hallott meg engem. A műsorban éppen azt játszották, hogy az egyik, füldugós szereplő megpróbálta szájról olvasni, hogy a többiek mit mondanak. A „borzongás” szó volt éppen soron. Fogalmam sincsen, hogyan emlékezhetek erre, hiszen akkor még azt sem értettem, hogy mit jelent. A nő a tévében tippelgetett, a nézők meg a boltos pedig teli szájjal röhögtek. Lejárt az idő, a nő csapata veszített. A boltos cuppantott egyet, talán sajnálta a nőt.

– Bácsi! – szóltam neki megint.

– He? – fordult felém a boltos.

– Valaki fekszik az utcán.

– Valóban? – szólt vissza érdektelenül, és közben kicsit kihúzta magát.

A tévében a csapatok elkezdték a következő játékot, még bárki győzhetett a végén.

– Lehet, hogy meg fog halni – mondtam, miközben a pultra kitett csomagolt karamellákat babráltam.

– Tényleg?

– Igen, tényleg. – A boltos ekkor a szemembe nézett.

– Honnan szeded ezt a szörnyűséget? Nem szép dolog ám hazudozni!

Elhallgattam, és kerestem a szavakat, amivel meggyőzhettem volna a férfit, de kisgyerek voltam, a gyerekek szavait használtam, és nem jutott más az eszembe.

– Lehet, hogy meghal. – Csak ennyit tudtam mondani.

3

Miközben a boltos kihívta a rendőrséget, és vártuk, hogy véget érjen a műsor, újra babrálni kezdtem a karamelleket, de a férfi rám szólt, hogy ha nem veszek semmit, ne nyúlkáljak. Jó darabig eltartott, amíg megérkeztek a rendőrök, de én másra sem tudtam gondolni, csak a hideg földön fekvő fiúra. Már meghalt.

Aztán kiderült, hogy a boltos fia volt az.

A rendőrségen ültem egy padon, lóbáltam a lábam. Előre, hátra, hűvös fuvallatot keltve. Sötét volt már, elálmosodtam. Éppen elszundítottam volna, amikor kinyílt az ajtó, és belépett anya. Amikor megpillantott, felkiáltott, és olyan erővel simított végig a fejemen, hogy szinte fájt. Ám még mielőtt igazán örülhettünk volna egymásnak, megint kicsapódott az ajtó, és a rendőröket félrelökve berontott a boltos. Könnyáztatta arccal bömbölt. Teljesen máshogy festett, mint korábban, amikor a tévét nézve. Térdre rogyott, rázkódott, a földet püfölte, majd egyszer csak felugrott, rám mutatott, és elüvöltötte magát. Nem teljesen értettem, hogy mit kiabál, de valami ilyesmi lehetett:

– Ha komolyan beszélsz, még nem lett volna késő!

De hiszen még óvodás, rántotta meg a vállát mellette a rendőr, és elkapta a földre roskadni készülő boltost. Szerintem nem volt igaza a férfinak. Én végig komolyan beszéltem. Egyszer sem mosolyogtam. Nem értettem, hogy miért vont felelősségre, de egy hatéves nehezen tudta volna megvédeni magát, ezért aztán inkább csöndben maradtam. Anyám emelte fel a hangját helyettem, és a rendőrkapitányságot egy pillanat alatt maga alá temette a gyermekét éppen elveszített férfi és a gyermekét éppen megtaláló nő ordítozása.

Aznap éjszaka is a kedvenc építőkockáimmal játszottam. Csak a nyakát kellett lenyomni, és a zsiráf elefánttá változott. Éreztem, ahogy anya engem néz, tetőtől talpig átvizsgál a tekintete.

– Nem féltél? – kérdezte.

– Nem – mondtam.

A történtekről szóló pletyka, és különösen az a részlet, hogy össze sem rezzentem, miközben néztem, hogy valakit halálra vernek, gyorsan elterjedt a környékünkön. Anyám félelmei pedig hamarosan beigazolódtak, egyik a másik után.

Miután elkezdtem az általános iskolát, minden sokkal rosszabb lett. Egy napon, mikor az iskolából sétáltam hazafelé, az előttem haladó lány megbotlott egy kőben, és elesett. Nem tudtam kikerülni, úgyhogy miközben arra vártam, hogy felkeljen, a Mickey egeres hajszalagját nézegettem. Ám a lány csak ült a földön, és bőgött. Végül odajött az anyja, és feltámogatta, majd megvetően rám rivallt:

– A kis barátod elesik, te pedig meg sem kérdezed, hogy jól van-e?! Valami tényleg nincsen rendben veled.

Nem tudtam erre mit mondani, úgyhogy inkább csak hallgattam. A többi gyerek érezte, hogy történt valami, odagyűltek és sutyorogtak. Valószínűleg csak azt ismételték, amit a nő mondott. Aztán nagymamám, mint Wonder Woman, megjelent a semmiből, és a karjai közé zárt.

– Ne beszélj ostobaságokat! – vetette oda rekedt hangján. – Véletlenül megbotlott, és kész. Ne kend az unokámra!

A nagymamám persze a gyerekeket sem hagyta szó nélkül.

– Mi olyan érdekes, kis semmirekellők? Miután arrébb mentünk, nagymamára néztem, és láttam, hogy összeszorítja az ajkát.

– Nagyi, miért mondják azt, hogy furcsa vagyok?

A nagymamám ajka rögtön elernyedt.

– Talán mert különleges vagy. Az emberek sohasem szeretik, ha valami más, én imádni való szörnyem.

Nagyi úgy megölelt, hogy a bordáim is belesajdultak. Mindig szörnynek hívott. Soha semmi rosszat nem értett ezen.

4

Jól darabig eltartott, amíg megértettem a nagymamámtól kapott becenevet. A könyvekben található szörnyek a legkevésbé sem voltak elbűvölőek. Egyáltalán nem lehetett volna őket szeretetre méltónak nevezni. Akkor mégis miért hívott így? Még azután is összezavart a dolog, hogy megtanultam az egymásnak ellentmondó dolgok csoportját jelentő „paradoxon” szót. Az „imádni való” vagy a „szörny” volt a lényegesebb? Akárhogy is, szeretetből hívott így, én pedig bíztam benne.

Amikor a nagymamám elmesélte anyának a Mickey egeres lány esetét, anya szeme könnybe lábadt.

– Tudtam, hogy előbb-utóbb ez lesz… Csak nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan…

– Fejezd már be! Ha óbégatni akarsz, menj a szobádba, és zárd magadra az ajtót!

Anya erre egy pillanatra abbahagyta a sírást. Nagymamára nézett, meglepte a váratlan dühkitörés. Aztán újra, még hangosabban zokogni kezdett. Nagymama nyelvével csettintve rázta a fejét, a plafon sarkára nézett, és nagyot sóhajtott. Gyakori jelenet volt ez kettejük között.

Valóban, anya régóta aggódott miattam. Más voltam, mint a többi gyerek, már születésem óta, mert hiszen:

Nem mosolyogtam.

Anya először arra gondolt, hogy lassabban fejlődöm, de hát a gyereknevelési könyvben azt írták, hogy a kisbaba három nappal a születése után már mosolyog. Anya pedig számolta a napokat, és már majdnem száznál járt.

Akár egy mosolytalan mesebeli hercegnőnek, még a szám sarka sem húzódott fel. Pedig anyám, a messze földről érkezett herceg mindent megtett, hogy elnyerje a választottja szívét. Tapsolt, színes csörgőket vásárolt, gyerekdalokra táncolt a kedvemért. Aztán amikor elfáradt, kiment a teraszra dohányozni, ettől a szenvedélyétől még teherbe esése után is csak nagy nehezen tudta megtartóztatni magát. Láttam egy nagyanyám készítette videofelvételt ebből az időszakból. Anyám tényleg mindent megtett, de én csak néztem rá kifejezéstelen arccal. Szemeim mélységében és nyugalmában nem volt semmi gyermeki, és bármit is tett anyám, képtelen volt mosolyt kicsikarni belőlem.

A kerületi gyerekorvos azt állította, hogy nincsen velem semmi baj. A mosolytalanságomat leszámítva a magasságom, a súlyom, a viselkedésem mind-mind megfelelt egy korombeli gyerekének. Nincs miért aggódnia, mondta, a csecsemő megfelelően növekszik. Anyám pedig egy darabig azzal nyugtatgatta magát, hogy csak csöndesebb vagyok a többi gyereknél. Azonban az első születésnapom környékén történt valami, ami megerősítette, hogy az aggodalmai nem voltak alaptalanok.

Aznap anya az asztalra tette a forró vízzel teli vörös kannát. Miközben hátrafordult, hogy elkészítse a tápszert, én odanyúltam a kannához, az a földre esett, a forró víz pedig szanaszét fröccsent. Egy halvány égésnyom még ma is emlékeztet erre a napra. Felüvöltöttem és bömbölni kezdtem. Anyám pedig azt gondolta, hogy ettől fogva félni fogok a víztől vagy a vörös kannától, mint egy átlagos gyerek, de nem így történt. Ezután sem féltem a víztől, és ha megláttam a vörös kannát, már nyúltam is érte. Nem számított, hogy hideg vagy forró víz volt-e benne.

De történt más is. A földszintünkön egy félszemű öreg férfi lakott az udvar oszlopához kötött nagy fekete kutyájával. Nyoma sem látszott rajtam a félelemnek, amikor belebámultam a férfi tejfehér pupillájába, és amikor anya egy pillanatra nem figyelt, még a kutyát is megsimogattam, mire az vicsorogva morogni kezdett. Egyszer szemtanúja lehettem, ahogy a szomszéd gyereket vérésre harapta a kutya ugyanezért, de engem ez sem tántorított el, és később ugyanúgy nyúltam az állat felé. Anyának állandóan ott kellett lennie mellettem.

Néhány hasonló esetet követően anyám már amiatt kezdett aggódni, hogy esetleg az értelmi fejlettségem szintjével van baj, de semmi más nem utalt erre, úgyhogy, mint minden anya a világon, próbálta valami pozitívba átfordítani az aggodalmát.

Nem fél annyira, mint a többi gyerek.

Ezt írta rólam a naplójába.

Persze minden anya aggodalma az egekbe csapott volna, ha a gyermeke még a negyedik születésnapján sem mosolyog. Így hát anyám kézen fogott, és elmentünk egy nagyobb kórházba. Ez lett az első emlékem a gyermekkoromból. Elmosódott, mintha csak víz alatt történt volna minden, de időnként kiélesedik, valahogy így:

Egy fehér köpenyes férfi ül előttem. Vidáman mutat nekem különböző játékokat. Van, amelyiket megrázza. Kis kalapáccsal ütögeti a térdemet. A lábam olyan magasra lendül, hogy engem is meglep. Aztán a hónaljamba dugja az ujjait. Megcsiklandoz, én pedig kuncogok. Fényképeket mutat nekem, és kérdéseket tesz fel. Az egyik fényképre máig jól emlékszem.

– A képen a kisgyerek sír, mert az anyukája elment. Mit érez szerinted?

Nem tudok mit válaszolni, anyára nézek, aki ott ült mellettem. Anya rám mosolyog, és végigsimít a hajamon, majd az alsó ajkába harap.

Néhány nappal később anya elvitt még valahova. Kipróbálhatok egy űrhajót, mondta, de a végén csak egy másik kórházba mentünk. Minek hozott ide, nem vagyok beteg, mondtam, de ő nem válaszolt semmit. Le kellett feküdnöm valami hidegre, aztán beszívott egy fehér tartály. Bíp, bíp, bíp, hallottam a furcsa hangot. Unalmas egy űrutazás volt.

Aztán megint fehér köpenyes emberek vettek körbe. A legidősebb felém nyújtott egy fekete-fehér, elmosódott fényképet. Ez van a fejem belsejében, mondta. Hazugság. Ez nem az én fejem volt. Ám anya láthatólag hitt neki, ott bólogatott mellettem. Ha az idős férfi mondott valamit, a fiatalabbak körülötte jegyzeteltek. Untatni kezdett a dolog, úgyhogy rugdosni kezdtem az öreg férfi asztalát. Anyám a vállamra tette a kezét, hogy lecsillapítson, mire ránéztem, és láttam, hogy sír.

A nap további részéből csak arra emlékszem, hogy anya sírt. Sírt, sírt és sírt. Sírt, amikor visszamentünk a váróterembe, ahol egy rajzfilm ment a tévében. Anya miatt nem tudtam rendesen odafigyelni. A világ védelmezője a gonosz ellenségével harcolt, de anya csak sírt. Végül egy a közelünkben ülve szundikáló öregember felriadt, és ráripakodott:

– Elég legyen már ebből, asszony, ne hangoskodj itt nekem!

Hatott a durvaság. Anyám összeszorított ajkakkal, némán remegett, mint valami leszidott gyerek.

5

Anya sokat etetett mandulával. Ettem amerikai, ausztrál, kínai és orosz mandulát. Ezek az országok mind exportálják a magot Koreába. A kínai mandula keserű, egyáltalán nem finom, az ausztrál savanykás, földízű. Koreában is terem mandula, de én legjobban az amerikait és különösen a kaliforniait szeretem. Ezeket a ragyogó napsütéstől világosbarna magokat.

Saját módszert fejlesztettem ki a mandulaevésre.

Először megfogod a zacskót, és kitapogatod a magokat. Az ujjaiddal érzed a kemény, ívelt formákat. Ezután lassan letéped a zacskó tetejét, és kinyitod a visszazárható simítózárat, majd beledugod az orrodat a zacskóba, és lassan beszívod az illatát. Mindenképpen csukott szemmel csináld. Lassan szívod be a levegőt, időnként megállsz, és hagyod, hogy az illat átjárja a testedet. Végül, amikor az illat már elérte a belsőd, egy maréknyi mandulát raksz a szádba. Egy darabig forgasd őket a nyelveddel, érezd az érdes felületüket, a hegyes végüket, a barázdáikat. De ne csináld túlságosan sokáig, mert a nyáltól megduzzadt mandula nem jó ízű. Mindez persze csak a csúcspont előkészítése. Ha túl rövid ideig tart, unalmas és öncélú, ha túlságosan elhúzódik, az egész szertartás hatását veszíti. Mindenkinek magának kell eltalálnia a helyes időzítést. Képzeld el, hogy a mandulaszemek megnőnek, körömnyiből először szőlőszem, kivi, narancs, majd görögdinnye nagyságúak lesznek. Végül már akkorák, mint egy rögbilabda. Pont ebben a pillanatban. Harapj, roppantsd össze őket! És ha minden klappol, már érzed is, ahogy a kaliforniai napfény szétterjed a szádban.

Nem azért fejlesztettem ki ezt a szertartást, mert annyira szerettem a mandulát. Az ok csupán annyi volt, hogy minden étkezéskor mandula került az asztalunkra. Elkerülhetetlenül. Úgyhogy kitaláltam egy módszert a fogyasztásukra. Anya azt hitte, hogy ha sok mandulát eszek, a fejemben található mandulák majd megnőnek. Nem sok mindenben reménykedett, de ebben igen.

Mindenkinek a fejében található két mandula, valahol a fülek és a koponya hátsó része között. A méretük és a formájuk is mandulaszerű, így a mandula szó latin megfelelőjéből képezve amigdalának nevezik őket.

Ha testen kívüli inger ér, ezek a mandulák jeleket küldenek az agyadnak, hogy az inger fajtájának megfelelően félelmet, haragot, örömöt vagy bánatot érezz.

Ám az én manduláim valami miatt nem működtek rendesen. Nem indították be őket az ingerek. Ezért aztán fogalmam sem volt, hogy az emberek miért sírnak vagy nevetnek. Az öröm, bánat, szeretet, félelem mind alig értelmezhető elképzelések voltak a számomra. Az érzelem és az empátia értelmetlen, üres szavak.

6

Az orvosok az érzelemkifejezésre való képtelenséggel, vagyis alexitímiával diagnosztizáltak. Túl fiatal voltam, a viselkedésem is eltért az aspergeresekétől, és egyébként sem mutattam az autizmus jeleit. Nem is annyira az érzelemkifejezés, hanem elsősorban az érzelmek felismerése terén voltak problémáim. A beszédfunkcióért felelős Broca- vagy Wernicke-területen megsérült agyú embertől eltérően én gond nélkül tudtam mondatokat formálni és megérteni, de nem éreztem érzelmeket, nem tudtam azonosítani, hogy valaki más mit érezhet, és az érzelmek elnevezéseit is összekevertem. Az agyamban található mandulák, az amigdalák kisebbek voltak a szokásosnál, jelentették ki az orvosok, így a limbikus rendszer és a homloki lebeny közti kapcsolat nem működött megfelelően.

A kis amigdalára utaló egyik szimptóma a félelemérzet hiánya. Mennyire jó lenne, ha nem félnénk semmitől, szokták mondani az emberek, de valójában fogalmuk sincsen, miről beszélnek. A félelem a túléléshez szükséges ösztönös védekező konstrukció. A félelem hiánya nem egyenlő a bátorsággal, sőt inkább ostobaság. Mint mikor valaki a feléje száguldó autót látva is az úton marad. Ami engem illet, a dolog nem állt meg itt, mert az összes érzelmi funkcióm korlátozottan működött. Az öröm az ürömben, mondták az orvosok, hogy az amigdalám mérete nem befolyásolta az intelligenciaszintemet.