Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ RÉSZ Lulu

I. Segantini és Favretto

II. A szekatúrák rettenetes embere

III. Lulu! … Lu… lu…

IV. ?...

V. Signora Carlotta

VI. A szép Suzannál

VII. Apuka!

MÁSODIK RÉSZ Stefánia

I. Amit a jó barát tanácsol

II. Signora Eugénia

III. A grófkisasszony

IV. A szerelmes Fáni

HARMADIK RÉSZ A második császárság

I. Lulu ünnepe

II. Új élet

III. Újra megnyílnak a rózsák

IV. Hervadt virágok

V. ...végre a magam módja szerint cselekedtem…

NEGYEDIK RÉSZ A kisasszonyka

I. A régi ház

II. Mélabú

III. A Roero villa

IV. Az emlékek kultusza

V. Nino Moro

VI. Féltékenykedések

VII. Az anyuka

VIII. Örökké csak Lulu

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gerolamo Rovetta

A KISASSZONYKA

fordította
Garády Viktor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-359-0 EPUB
ISBN 978-963-559-360-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
La Signorina

első kiadás: 1901
az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Giovanni Boldini (1842 – 1931) Gladys Deacon portréja
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ
Lulu

I.
Segantini és Favretto

Francesco Roero epedve, dobogó szívvel, csaknem egy álló óráig várt a Principe Amadeo-utcai földszintes kis lakása félig nyitott ajtaja mögött.

- Ma sem?... Ma is azért mondott volna igent, hogy megnyugtasson, hogy áltasson, hogy elküldjön?... No, de ma sem jönne el?

Még jó darabig vár, egyre csak állva, mozdulatlanul, homlokát az ajtó egyik vasreteszéhez támasztva, fülét hegyezve, lélegzetét visszafojtva, várva, remélve, hogy egyszer csak megüti a fülét a sajátos ruhasuhogás, a gyors apró lépések ismert tipegése.

- Nem! Semmi!... Most ez egyszer is rászedett! - Dühödten kirántja óráját a mellénye zsebéből, s odább áll az ajtótól, hogy lássa, hány az óra, a világosságban az előszoba közepén, amit egy piros lámpás már diszkréten megvilágít.

- Hat óra!... Nemsokára hat óra, pedig azt ígérte, hogy azonnal eljön, öt óra után!... Már többé el sem jön! Most már bizonyos, nem jön el már! Hat óra!... Már sötét van!... Már éjjel van! - Aztán lábával a padlót verdeste és dühösen dörmögte:

- Juj!... Átkozott kacér nő!

Az átkozott kacér nő pedig, akit ötkor annyira szeretett, s hatkor annyira gyűlölt, nem más, mint »Fáni«. így szokták egyszerűen nevezni az úri társaságbeli hölgyek, s maguk között, bizalmasan a legmeghittebb s a legmegkínzottabb barátai is.

Fáni, Stefánia, Eichelburg Stefánia báróné, született Arcolei grófnő. Atyja német, anyja milánói. A Feketehegységben fogantatott, s Piano d’Erbán született. Azonban a vérkeresztezés a két fajnak minden kirívóbb és ellentétesebb jellegét egyesítette benne. Szőke és ideges. Szenvelgő. Bágyadt hangú és vasegészségű. Magas, erős. Válla nagyszerű, lába parányi, csodálatos. Arcbőre gyermeki, leheletszerűen elmosódó, finom, rózsás árnyéklatokkal, s a csöpp, kissé duzzadt s eleven ajak körül a férfiasság kifejezése: az aranyfényű pelyhek vonala rajzolódik.

Csaknem három hónapja múlt, három hosszú hónapja, november első napjától, amikor ugyanis Fáni a nyaralásáról megjött, egész január utolsó napjának emez estéjéig, hogy a szegény szerelmes és kétségbeesett Roero egyre csak kér, könyörög és fenyegetődzik, hogy egy látogatással... az első látogatással szerencséltesse meg a szép asszony.

- Mi rossz van benne?... Mi veszedelem van benne t... Annyira szeretném megmutatni magának a képeimet: az egyik egy Segantini, a másik egy Favretto! Jöjjön! Jöjjön!... Jöjj! Akarom! élőbb menjen és látogassa meg De Angelisnét, aki tőszomszédságomban lakik, aztán… pillanat műve! Besurran a kapunkon. Földszint, balra, az első ajtó. Még lépcső sincs. Nem tudja meg senki!... Nem tudja meg senki!... Senki, esküszöm!... Senki!

- S aztán ha azt mondanám… hogy igen?

- Igen! Igen! Igen! Igen!

- Miért? Hisz tudja, hogy... mindig így kell lennie. Tehát?... Nem egyéb, mint az önző rossz ember haszontalan szeszélye! Hisz tudja, hogy nagyon félek. Hisz tudja, hogy oly ideges vagyok. Hisz tudja, hogy aztán rosszul lennék. De aztán minek erőszakoskodni... ha a dolognak amúgy sincs célja? Minek? Minek?

- Minek?... Hiszen már megmondtam! A képeimet akarom magának megmutatni.

- Este?... Képet nézni este? Sötétben?

- Világot gyújt az ember... S aztán élni akarok ott, ahol maga öt percig, vagy legalább egy pillanatig lélegzett... Igen, Fáni, kérem, kérem, kérem!

Fáni lassan, mélyen csodálkozva felsóhajt, miközben azon iparkodik, hogy kezét, melyet a fiatalember a kezében tart és nagyon erősen szorongat, kiszabadítsa.

- Segantini és Favretto!... Az én szenvedélyem!

- Jöjjön hát, jöjjön! Az ajtó mögött várom.

- Ki tudja, milyen csodálatosak?

- Segantini képe: »Egy csók után«, valami alpesi jelenet, a magas Engadinban: egy pásztor s egy ifjú pásztorleányka, egy juhnyáj. A háttérben a hegylánc, a havasok hóborította csúcsa: nagy nyugalom, nagy békesség. A Favrettóé, Velence A csevegő asszonyok: csupa vidámság, melegség, zaj, elevenség...

Fáni újabb és mélyebb sóhajtással suttogja:

- Segantini gondolkozik, Favretto kacag! Milyen nagy művész mind a kettő!

- Jöjjön hát, jöjjön! Majd szólok a kapus feleségének. Nem lesz kíváncsi, nem lát meg - semmit! Maga észrevétlenül fog besurranni.

Segantini! Favretto!... Mekkora kísértés!

Stefánia bárónő rafinált nő. Nagyon szeret művészetről tárgyalni és vitatkozni! S ilyenkor nekihevül, szenvedéllyel, lelkesedéssel. Maga is fest, s a hölgyek s barátai körében kitűnő műkedvelő hírében áll. Állatokat fest csupán. Egyszer megpróbálkozott a férje, dón Giulio portréját is megfesteni és csaknem sikerült neki.

Segantini és Favretto!... Mekkora kísértés!

S csak azért engedett végre és megígérte, hogy elmegy hozzá, mert Segantiniért és Favrettóért rajongott.

- De... csak egy percre, egy pillanatra megyek el, és... aztán soha többé! Megesküszik?

- Esküszöm!

Míglen... most már hat óra. Roero a várakozás néma aggodalmában hallja, ahogy minden óra elüti a hatot s erre minden reményét elveszti. Egyre csak hallgatózik az ajtó mögött, de az arca sápadt és feldúlt. Rendesen, amikor nem fésülködik soká s nem visel túlmagas gallért szép és rokonszenves fiatalembernek tetszik. Azonban most, a hosszú várakozás és mérgelődés miatt, inkább sápadt és csúnya lett.

- Mindig hazug, mindig kacér és semmi egyéb!

Hirtelen düh fogja el, s fellázad Stefánia ellen, saját gyengesége, saját naivsága ellen, s már távozik is az ajtóból, amit mérgesen becsapott, midőn egyszer csak azon veszi magát fezre, hogy a kapu alatt gyors lépések tipegése hallatszik, amit egy álló óra óta vár.

- Kedvesem! Drágám! Édesem!

És Stefánia alighogy bent volt az ajtó mögött, egyszer csak úgy érzi, hogy a szerelmes ifjú hirtelen megragadja s karjaival magúhoz szorítja, aki abban a pillanatban, a hosszas várakozástól, a kínos kétkedéstől s a nem remélt örömtől merészebb és lángolóbb lett. S a Stefánia arcát, bársonyos, illatos arcát, kipirult s jéghideg orrocskájával a fátyol alatt, elárasztja, szinte felfalja mohó csókjaival.

- Mit művel? ... Hisz nem ezek a mi feltételeink... azt ígérte...

- Szeretlek! Szeretlek! Szeretlek!

- Azt hittem, hogy úriember!... Bíztam a szavában... a becsületszavában... Megesküdött...

- Szeretlek! Szeretlek!

A Stefánia karjai, izmai acéllá válnak. Ideges kezecskéi a kesztyűk alatt is karmolnak. A düh, a harag kitörésében sikerül neki a Francesco karjai közül kibontakoznia, őt magától eltaszítania, aki támolyogva a szoba közepéig hátrál.

- Tehát ez a tisztelet? Így, így viselkedik?... Így adja tanújelét az irántam való tiszteletének s nagyrabecsülésének?... Sohasem lát engem többé!

Stefánia az ajtóhoz rohan, hogy megszökjék. De nem bír. Az angol zár becsukódott.

Francesco a szemrehányásra, a fenyegetésre hirtelen lecsillapodik, eszméletre tér és most már belátja, hogy hibát követett el s őrülten viselkedett.

- Bocsásson meg, bocsásson meg...

- Nyissa ki! Azonnal! Nyissa ki!

Francesco egyre zavartabban dadog, s lesújtva, nem mer feléje közeledni.

- Nemcsak tisztelettel, hanem... hódolattal, imádattal vagyok maga iránt...

- S emez érzelmeket ilyen módon szokták nyilvánítani?... Nyissa ki, mondtam már, azonnal!

Francesco egyre sápadtabb lesz, egyre hangosabban dadog:

- Bocsánat! Könyörgöm!... Bocsánatot kérek magától, alázattal imádva magát, akár egy királynét... Térden állva imádva magát, akár egy szentet... az én szentemet.

A szerelmes ifjú vonagló hangja, hirtelen megalázkodásra, a »szent« szó csillapítóan hatnak a bárónéra. Jó feleség létére don Giulio Arcolei, a klerikális férj elveit követi, sőt még azzal is vádolják, hogy kicsit szenteskedő.

Pillanatnyi csönd: Stefánia hátrafordul, odább áll az ajtóból, s egy lépéssel Francesco felé közeledik.

- Ön, signor Roero, leckét adott nekem...

- Nem, de nem!...

- Olyan leckét, amit megérdemlők, hogy tudniillik nagyon bíztam önben, a szavában, az ígéretében, legszentebb esküjében! Én vagyok a hibás, én vagyok a hibás! - S fájdalmas sóhajtással szép szemét az égnek emelve: - De én azt hittem, hogy ön igazi jó barátom!... Az egyedüli, akiben hittem, akiben bíztam.

A Stefánia hangját, úgy rémlik, mintha könnyek fátyoloznák. Már nem parancsol. Szinte könyörög.

- Nyissa ki kérem, legyen már jó! Hadd menjek él! És... nem látjuk többé egymást! Nem szabad, hogy lássuk egymást!... Soha!... Megbocsátok önnek. Mondtam már, hogy én vagyok a hibás, csupán csak én vagyok a hibás. Ön csak leckét adott nekem, amit megérdemeltem!... És most, az ön szemeláttára... - Stefánia felzokog s kezével elfödi arcát: - Istenem, Istenem, micsoda szégyen!

Francesco figyeli... pillanatig tétovázik, aztán feléje közeledik, miközben egyre figyeli s gondolja magában:

- Vagy nem haragudott meg annyira, amint hittem, vagy a harag múlófélben van.

Megragadja a nő két kezét, s kissé erőszakosan leveszi arcáról.

- Az egész életem... Az egész életemet odaadom cserébe egy pillanatnyi boldogságért…

Stefánia ismét haragosnak tetszik, és fenyegető hangon mondja:

- Megint kezdi?

Francesco meggyőzően, élénken:

- Nem! Nem! Nem! - S e szavaknál felemeli az első kis szalon ajtófüggönyét.

- Miért °l

- Hát nem azért jött el, hogy megnézze a képeket?

- Nagyon későn van!

- Csak egy pillanatra! Futólag! Gyorsan!

Stefánia zavarban van. Akarná és nem akarná. A kísértés a képekért megvan, és szemlátomást erősebb lesz.

Francesco szép, meleg, szenvedélyes hangjával nem tágít:

- Csak rövid pillanatra! Gyorsan!

- De... nagyon gyorsan! - Stefánia enged.

- Már nagyon késő lehet!... Giulio nagyon jó ember, de a vacsorával lehetetlen őt megváratnom. Ez az egyetlen dolog, amiért szörnyen tud bosszankodni.

- Még korán van. Alig ütötte el a hatot S aztán ma tanácsülés van. A költségvetést tárgyalják. Az ülés nagyon későn ér véget Csak egy pillantás!... Az egész csak két pere!

Akkor hát csupán a Segantini képét.

- Meg a Favorettóét. Mind a kettő a dolgozószobámban van.

Stefániát újabb kíváncsiság fogja el:

- Az ön dolgozószobájában?... Ahol ön dolgozik, ahol ön ír, ahol ön oly sok szépet gondol?

- Ahol csupán csak egy szép dologra gondolok... magára.

- Csitt, végezzünk! Vagy elmegyek!

- Jöjjön ide. Itt van, azonnal.

Francesco végigmegy az első kis szalonon, aztán jobbra egy más ajtófüggönyt emel föl:

- Méltóztassék!

Stefánia előre megy, meglegyinti ruhájával a férfit és belép.

Francesco követi, azonnal leeresztve a nehéz függönyt. Miközben élénk színekkel festett képre mutat:

- Íme: Favretto!

Stefánia mosolyogva felkiált:

- A csevegő asszonyok? Oh, Velence, Velence!...

Ekkor a képhez közeledik, fölemeli sugárzó szemét és mindent elfelejt abban a pillanatban, még a veszedelmet is, annyira erőt vesz rajta a művészet iránt való szeretet.

- Velence! Ó, Velence! Micsoda színek, minő elevenség... Maga az élet: mintha csak hallanám a csevegésüket!

A fiatalember pár percig tisztelettel van a nő hirtelen elragadtatása iránt, azután az egyik kezével könnyedén megnyomja a nő karját, s a másikkal alig érintve karcsú derekát, arra kényszeríti, hogy kissé hátraforduljon.

- És íme Segantini: Egy csók után. Nézze, mennyi igazság, mennyi kifejezés van ebben az ismeretlen kis remekműben!

- Ne mondja, hogy igazság! Sokkal több!... Ez a poézis!... Mennyi poézis!

- Tegye meg nekem, beszéljen valamit, de csak nekem, Segantini és Favretto művészetéről.

Stefánia érzi, hogy a gyöngéjét érintették.

- No de miért?... Miért akarja, hogy művészetről beszéljek?... Minő szeszély!... Hiszen csak ostobaságot beszélnék!

- Ha maga beszél, elbájoltam tátott szájjal hallgatják! Ma azonban csak nekem fog beszélni!... Igen, igen, igen!... Szükségem van rá, az én »Arianná«-m érdekében is.

Stefániára élénk hatással voltak a hízelgő szavak:

- Dehogy!... Tán csak nem teszi... egy asszonyka együgyűségét a színművébe? ...

Francesco ismét megfogja a kezét s édesdeden egy karosszékhez vezeti:

- Ide, éppen ide!... Ide üljön, az én karosszékembe! Ide, az íróasztalom elé! Milyen nagy szeretettel csüggök majd ezen a lakáson s ezen a szobácskán!...

- Milyen szép az ön dolgozószobája!

- Foglaljon helyet és beszéljen.

Stefánia, akár a makacs gyermek, ellenkezik.

- Hagyjon nézelődni. Hadd nézzek meg mindent!

- Foglaljon helyet és beszéljen.

Stefánia felnyitja a mappát az íróasztalon s az első »kutyanyelven« olvassa:

- Arianne - második felvonás. Olvasson ön inkább.

- Nem, nem!

- Hadd lássam!

Francesco megfogja a kezét és beteszi a mappát.

- Mondtam már, hogy nem!... Tehát? ... Hadd halljuk: Favretto csupa igazság és Segantini csupa poézis. Tovább! Mondtam már magának, hogy szükségem van néhány szellemes és eredeti kifejezésére, hogy megszólaltassam az én Ariannámat.

Stefánia a karosszékben ül. jobbra tekint a Segantini képére, aztán balra fordul s a Favretto képét nézi... Végre pillantást vet mosolyogva Francescóra is, s most már nem gondol a vacsora idejére s még kevésbé arra, hogy dón Giuliót megváratja.

- Favretto olyan ember, aki mosolyog, nemde? Segantini komolyan viselkedik. Favretto igazi polgárember: bizonyosan annál az asszonynál élt, aki kötött házicipőben, rendetlenül és kipirult arccal, a Vandalizmusban, a házi fehérneműt javítgatja, miközben a festő »Mária mennybemenetelé«-t restaurálja. Segantini magába zárkózott arisztokrata, aki egyre csak gondolkodik, akit az a kövérke asszonyka csöppet sem ihletett volna meg. Meg sem látta volna. A művésze tőből kitetszik, hogy a valóságban, az életben ügyet sem vetett volna rá. Favretto a Vandalizmusában kicsit prédikál, de az alakok ugyanazok, akiket az Egérben látunk, amelyet, ha jól emlékszem, hat vagy hét évvel ezelőtt állított ki.

- Igen, hetvenháromban.

- Favrettoval egy egész este ellennék s elcsevegnék vele. Segantininak nem tudnék mit mondani, vagy attól tartanék, hogy minden szavamnak váratlanul mély, bölcseleti magyarázatot adna, amiről nem is álmodtam volna, s amely, talán igaz is volna. Miért ne?

Roero, aki egyre csak Stefániát nézi, a tulajdon karosszéke támlájára, kissé meghajoltan rádülleszkedve, megismétli e két utolsó szót, de egészen más, nagyon kedves és szenvedélyes kifejezéssel.

- Miért… ne?

Stefánia hallja, amit neki a fiatalember mond, de nem akarja még megérteni, és eltávolítva magától szép kezével, amelyről a kesztyűt levette s amely csakúgy ragyog a sok drágakőtől, tovább ... fejteget, egyre nagyobb lendülettel és hevülettel.

- Segantini elfesthet még vagy száz évig, s nem fog megfesteni, fogadni mernék, egy mosolygó asszonyt. Favretto elfesthet még vagy száz évig, - adná az Isten! - de fogadni mernék, most már, hogy sohasem fog festeni egy zokogó nőt. Segantini fehér és kék, Favretto piros és zöld. Segantinit csupán soványnak és szakállasnak tudom elképzelni. Favrettót kissé elhízottnak és csupasz arcúnak. Segantini nem szellemes, francia értelemben véve. Míg Favretto csupa szellem!

Segantini bizonyosan hajnalban szokott fölkelni, míg Favretto, ha már magasan áll a nap... Segantininak bizonyosan könyvtára van, s könyvei közül elsősorban Darwint olvassa reggel, este pedig Schopenhauert. Favrettónak nem hiszem, hogy volna könyvtára. S ha van is, Goldoni bizonyosan a régi padovai kiadásban van meg neki... Ha a két fotóművész írásra adná rá magát, Favretto novellákat írna, Segantini pedig...

- Költeményeket! - kiáltotta mind a kettő egyszerre, a hölgy és szerelmes udvariója. Aztán tovább nézték egymást és hallgattak.

Stefánia egyszer csak lesüti szemét és elpirul.

- És... hogyha szerelmeskednének? - kérdi Francesco halk, megtört hangon.

Stefánia ismét mosolyog s amidőn válaszolni akar, elfordítja szemét, nehogy a férfi tekintetével találkozzék.

- Favretto lehetőleg olyan nőt választana, aki húsz évén alul van, míg Segantini a harminc körül levőt...

Roero közbevág:

- Mint én!

És térdre hull, s megöleli úgy, ahogy a karosszékben ül.

Stefánia ekkor azon erőlködik, hogy eltaszítsa magától. Szeme hirtelen szelídnek és nedvesnek tetszik, s nem fenyeget többé, hanem könyörög. Alig hallható hangon suttogja:

- És aztán? Es aztán? ... Istenem! Istenem!... s aztán?

Erre hirtelen csilingelés hallatszik. Az előszoba villamos csengettyűje szól.

Stefánia ellöki magától Roerót, aki hirtelen felszökik és az ajtó felé fordul. Pillanatig mind a ketten némán várnak. Azután a bárónő alig hallható hangon, reszketve suttogja:

- Ki lehet?... Ki lehet?

A férfi hirtelen összeszedte magát s hogy a nőt megnyugtassa, mosolyog:

- Senki! Bizonyosan tévedésből csengettek nálam. Többször megesik! Fölöttem egy zenetanár lakik.

Erre ismét kétszer szól a csengettyű.

- Istenem! Istenem!... Szent Isten.

- Semmi! Senki!... Ne ijedjen meg! Ha nem tévedés, hát valami alkalmatlan tolakodó, aki az ajtómhoz jött, anélkül, hogy megkérdezte volna a házmesternét.

Még egyszer megszólal a csengettyű, de most az egyszer a csengetés oly soká tart, mintha nem akarna megszűnni.

Stefánia mereven áll, halálsápadtan, visszafojtott lélegzettel.

A fiatalember is zavartnak látszik, arca kissé feldúlt, azonban nyugodtnak mutatja magát, s tovább biztatja a nőt:

- Ne féljen!... Nincs semmi veszedelem, ismétlem magának!... Bárki is legyen, ha belefáradt a csengetésbe, elmegy.

- Jól bezárta az ajtót?

- Kulccsal!

- Akkor gyerünk! Gyerünk! Bizonyosan lesz még egy másik ajtaja!

- Nincs!

- Nincs? ... Hogyan?!

Roero hirtelenében nem veszi észre a báróné »hogyan«-ját, sem a csodálkozó és csaknem bosszús hangot.

Az ajtófüggönyhöz közeledik, kissé félretolja és hallgatódzik.

Többé semmi!... Minden csöndes.

Fejét betolja az előszobába s még hallgatódzik, hogy jobban megbizonyosodjék róla, azután egész nyugodtan, mosolyogva visszatér barátnőjéhez.

- Nem volt-e igazam, igen vagy nem? Az alkalmatlankodó ember meggyőződött róla: »Senkisem válaszol!« s elment!

- Ha kérdezősködik a házmesteréknél? Ha valakivel találkozik?

- Mindenkinek Lodignolában vagyok hol napig.

- S az ön inasa?

- Az előbb ment el. Csak este tér vissza kilenc után. Kérem, ne féljen többé!

- Megyek, megyek, megyek!... Eresszen el azonnal, az Isten szerelméért.

Hiábavaló a férfi minden erőlködése. Stefánia nagyon izgatott, nagyon ideges.

A tükör elé áll, hamarosan megigazítja a fátyolt s azon iparkodik, hogy minél jobban elfödje az arcát.

Francesco ismét sápadt lett, most azonban haragjában, mérgében, dühében! Képes lett volna megölni az »alkalmatlankodót«, képes lett volna megfojtani a házmesternét!

Pedig mennyire a lelkére kötötte, mennyire meghagyta neki:

- Jól jegyezze meg, ma mindenkinek Lodignolában vagyok! Ha maga az Úristen is keresne!

- Nincs odakint senki! ... Valóban nincs odakint senki? - kérdezi egyre Stefánia, aki ha ideges, csakhamar elveszti az eszét.

A férfi pedig egyre bosszúsan, mély, rekedt hangon válaszol:

- Dehogy! Dehogy! Ha mondom, hogy senki! Senki! Még lépcsőn sem kell lemennie... Hisz földszinten vagyunk... Azonnal kijut az utcára!

S a férfi szívtelennek és vértelennek gondolja a nőt és bosszúságában azon töri a fejét, miközben egyre csak figyeli, egyre csak rátűzi sötét tekintetét, mi igaz van a viselkedésében s nem merő kacérságból ijedezik-e, remeg-e?

- Hol a muffom?

- Íme.

A báróné, aki már felhúzta a kesztyűjét, egyik kezét bedugja a muffba s már távozni akar, midőn hirtelen visszahőköl, mert az utcán nagyot ütött valaki botjával vagy esernyőjével az ablakra.

- Szent Isten!

Roero megremeg, odalép az ablakhoz, aztán megállapodik, miközben szemöldökét összevonja és kezét ökölbe szorítja.

Csaknem tüstént rá egy újabb ütés az ablakon, erősebb az elsőnél s egy hang, amely a nevén szólítja:

- Roero! Roero!... Francesco!... Ceceo!

- Ah, Istenem! Ki az?... De ki az?...

Stefánia rémülten, ösztönszerűen körültekint, hova bújjék el.

A másik eközben tovább kiáltoz az utcán torkaszakadtából:

- Cecco! Cecco!... Cecchino!... Én vagyok!... Nespola!...

- Nespola? - ismétli Stefánia s Francescóra néz, ijedt szemével kérdezve.

Francesco halkan, alig hallhatóan ismétli:

- A szekatúrák rettenetes embere!

- Roero!... Felelj hát!... Tudom, hogy itthon vagy!... Látom a lámpavilágot!... Ha sok az írni, a dolgozni valód, nem baj! Beszélnem kell veled!... Tüstént!... Sietnem kell!... Roerooo!

- No de mi eshetett meg vele?... Mit akarhat?

- Ki tudja? Komoly dolog nem lehet! Valami ostobaság bizonyosan! Talán el akar vinni vacsorázni! De ha nem válaszolok, képes a házat is ledönteni. Ilyen ember ez! Ha idevetődik, valóságos szerencsétlenség!... Égiháború!

- Nespola? - ismétli Stefánia lecsillapodva a férfi szavaira és mosolyogva a furcsa névre.

- Egy bőbeszédű, egy nagyszájú!... Egy újságíró...

Stefánia ismét elsötétedik.

- Egy facér újságíró! Ha mondom! Pompás dolga volt Amerikában.

- Roorooo! Roero!

- De mitévők legyünk! Mitévők legyünk!

- Majd én megyek ki. Torkon ragadom vagy nyakon csípem. Biztos lehet benne. Magammal viszem! Maga meg az ablaknál lesni fog bennünket. Ha azt látja, hogy távol vagyunk, bátran távozhat szintén. íme a kulcs!... No de hol is van?...

Szorongva keresgél minden zsebében. Végre megtalálja.

- Íme! Tessék!

S azon van, hogy elsiessen.

De Fáni, ahogy elveszi a kulcsot, most maga marasztalja a férfit. Megfogja kezét és csábos mosollyal a szemébe néz.

- Eljön ma este?...

- El.

- Roerooo!

Stefánia tovább néz a fiatal színműíró szemébe és tovább mosolyog rá.

- Hallja - suttogja halkan - a szekatúrák rettenetes emberét?!

Aztán Stefánia, miközben kitaszítja a férfit az ajtón, hirtelen odanyújtja száját az arcához, de Roero csak a leheletét érezte az asszonynak, az ajkát nem.

II.
A szekatúrák rettenetes embere

Francesco, amint nekiesett Nespola barátjának, aki tovább kiáltozott az ablaka alatt, így szólt:

- El! El!... Gyere el!

- Haragszol!... Mondd őszintén, ugyebár. nem dolgoztál a színműveden, hanem Dalila volt nálad? Csak most jutott eszembe.

- S Roero barátja hangos kacagásba tör ki.

Francesco a szó szoros értelmében dühöng. Megragadja a Nespola karját s magával vonszolja végig az utcán, a Piazza del Duomo felé.

- Gyere velem! És hallgass, kérlek!

- Micsoda arcot vágsz! Micsoda tekintet!... Csakugyan nálad van Dalila! - S a szekatúrák rettenetes embere még hangosabban nevet.

Dalila a Scalvini-féle operett-társulatnak egyik dívája, akit ama szerepéről hívnak így, amelyet »A szamár állkapcsa« című operett-paródiában játszik s amit oly nagy sikerrel adnak a Canobbiqua színpadán.

- És jusson eszedbe, hogy először és utoljára engedhetted meg magadnak ezt a viselkedést! A magam házában én vagyok az úr, én parancsolok. És ha nem vagyok itthon, akkor senkinek, annál kevésbé neked, sem vagyok itthon. Ezt vésd jól az eszedbe!... Nem vagy sem fivérem, sem atyám! Nem vagy egyéb, mint a szekatúrák rettenetes embere!

Nespola meglepődve, lesújtva, azon erőlködik, hogy megállapodjék:

- Ha ennyire haragszol, inkább visszatérek! Gyerünk vissza!

- Előre! Előre! Még pedig gyorsan! És siess! Mit akarsz? Miért jöttél el?... Miért?... Micsoda sürgős dolgod van?

- Párbajom van.

- Mint rendesen!... Előbb-utóbb olyanra akadsz majd, aki kettéhasítja a fejedet!

- Köszönöm a jóslást. Az ellenfelem segédei az Accademia kávéházban lesznek félnyolckor.

- Mi közöm hozzá?

- Te leszel az egyik segédem s a másikat majd együtt fogjuk felhajszolni. Te segítesz majd. Most gyerünk a Duomo-térre, beülünk egy egyfogatúba s megyünk és felhajszoljuk. Nincs vesztegetni való időnk! Már csaknem hét óra!

- Nem tehetem! Különben jegyezd meg, hogy a párbajaid, a bajaid nem igen mulattatnak engem.

Ekkor barátja erősen megszorítja a karját: hátrafordul:

- Mi az?

- Nézd, a kutyafáját, milyen szép asszony!... Érette szívesen megverekedném, inkább, mint Depretisért!

Arcolei báróné volt, aki épp akkor ment el mellettük, sudáran, kiegyenesedve, szokott kimért, ritmikus, gyors tipegésével.

Alighogy az ijedtség elenyészett, Stefánia ismét nekibátorodott. Látni akarta azt a furcsa alakot, akit »Nespolá«-nak hívtak s örömét akarta lelni benne, hogy barátját zavarba ejti, megijeszti és bosszantja a saját meggondolatlanságával.

- Depretis?... - kérdezte Francesco kissé elváltozott hangon. - Miért Depretis?

- Mert Depretis miatt verekszem! Hát nem mondtam már neked?

- Te?... Hát nem vagy republikánus '?

- Depretist a választójogi reform miatt védtem. Ezzel a törvényjavaslattal »Fehér-szakáll« csakis nekünk kedvezhet!

- És kivel verekszel?

- Bonaldival, a »Difesa Lombarda« szerkesztőjével.

Roero, aki egyre bosszúsabb lesz, a bajuszába harap.

- No de én... kitűnő viszonyban vagyok Bonaldival.

- Nekem pedig antipatikus, azzal a zöldes sárga, csupasz arcával, amely hol a papot, hol a lakájt juttatja eszembe!... S aztán ha többé-kevésbé facér is vagyok, ő azonban, mint újságíró, sokkal nagyobb állat nálamnál!

- S ezért akarsz vele megverekedni?

- Mert nem tűröm fontoskodó voltát, meg nyegleségét, hogy minden este frakkba vágja magát!... Szakasztott úgy fest, mint a Tony sekrestyés.

- De én, ismétlem, kitűnő viszonyban vagyok Bonaldival s nem mehetek hozzá, hogy hasonló... ostobaságok miatt párbajra hívjam ki a nevedben.

Nespola szemébe néz Roerónak és mosolyog.

- De ő hívott ki engem!... A Caffé Manzoni asztalai alá gurítottam. Cinikusnak, árulónak nevezte Fehérszakállt, mert nem habozott a parlament kapuit feltárni a piacnak, csakhogy hatalmon maradjon. Én erre csalónak, bitangnak neveztem s azt hiszem, hogy négy hatalmas ütést is mértem rá.

- De... Bonaldi bizonyosan reagált - válaszolt?

- Amikor kihalászták az asztalok alól és lábra állították, nyugodtan válaszolt, rágyújtva egy cigarettára s az arcomba se nézve (sohasem néz az ember arcába, a szenteltvíztartó-nyalogató!). Azt válaszolta tehát, ha véletlenül találok két tiszteletreméltó embert, akik engem képviselni hajlandók, akkor félnyolckor az Accademia-kávéház bán két barátja fog várakozni reájuk. Ellenkező esetben bírói eljárást indít ellenem. Én persze azonnal Traversa képviselőre gondoltam. - S Nespola erre hangosan felkacag, majd folytatja: - Aki tiszteletreméltóbb, mint egy képviselő!... De kevéssel ezelőtt megtudtam, hogy Traversa Rómában van. Ekkor rád gondoltam. Nagyon sajnálom, hogy holnap reggel hatkor kell fölkelned, de mitévők legyünk? - Nespola ismét felkacag, de még hangosabban. - Bonaldi tiszteletreméltó egyént kíván? S én, nem kevesebb, mint egyik segédjének a szeretőjét küldöm hozzá.

Francesco hirtelen megállapodik és a szemébe néz barátjának:

- Micsoda beszéd ez!

- Azt akartam mondani, hogy a barátját, az udvarlóját, tisztelőjét, imádóját. Én Istenem, mennyi kifejezés egy fogalomra! No igen, mit gondolsz? Azt hiszed, hogy nem tudják. Hisz mindenki beszéli!

- Halkabban! Mit beszélnek?

- Azt beszélik, hogy Dalila a pot-au-feu, de hogy az Arcolei tanácsnok felesége a színműíró múzsája, romantikus asszonya… dessertje! Szép-e legalább? Klerikális?... Barátnője-e az érseknek?... Előbb keresztet fogtok vetni!

- Elég! Fogd be a szád!

Franeeseót e szavak nemcsak felizgatták, lianem vérig sértették.

- Pletyka az egész, hamisság, sőt ostoba rosszakarat. S amire kérsz, nagyon sajnálom, tagadó választ, abszolút tagadó választ kell adnom. Mindenekelőtt nem érek rá. Ma este nem tehetem, s holnap Velencébe megyek. Azután meg udvariassági kötelességeim vannak Bonaldi iránt. A Difesa Lombarda mindenkor nagy érdeklődéssel és sok jóakarattal foglalkozott velem és dolgaimmal. Végre... - Franeesco haragja már kitörőiéiben van, de diplomatikus tapintatával sikerül neki azt még megfékezni: - Végre... azt akarom, hogy tiszteljenek s épp ezért tisztelettel viseltetem mások iránt, s nem akarok a te hamis és groteszk jeleneteidben statiszta vagy fabáb gyanánt szerepelni. Addio! Jó éjszakát!

A Piazza dél Duóméra értek. Franeesco megpillant egy bérkocsit s odafut, hogy megállítsa.

- Kocsis! Kocsis!

Nespola megragadja a Franeesco csuklóját. Nem kacag többé. Arca sápadt és kétségbeesett:

- A becsületemről van szó!... Roero! Roero!... Igazad van!... Könnyelmű vagyok, nagyon heves, bolond. Hibáztam. Be most a becsületemről van szó. Most már késő! Félnyolckor ott kell lenni a Caffé dell’Accademia-ban. És most, ilyenkor kit is találhatnék? Tizenöt napja, hogy visszatértem Amerikából! Még nem ismerek senkit, akire számíthatnék s már annyi ellenségem is van! S más embert, aki olyan, mint te, akit annyira becsülnek, mint téged, hol találok most? S a becsületemről van szó! A becsületemről van szó!

Francesco az egyik lábát már a kocsi hágcsójára tette, de nincs annyi bátorsága, hogy felszálljon s elhajtasson:

- Mondtam már, hogy nem tehetem, hogy dolgom van ma este.

- Egyéb dolgod úgy sincs, mint hogy elmégy a Caffé dell’Accademia-ba s pillanat alatt kész vagy. Minden feltételt elfogadok az ellenfelem részéről: még azt is, ha akarja, hogy frakkban verekedjem meg vele.

Nespola most már biztos, hogy Roero; többé meg nem szökik előle s gondtalan fejjel ismét kacagni kezd.

És valóban, Francesco int a kocsisnak, hogy pillanatig várjon s aztán visszatér a szekatúrák rettenetes emberéhez. A pokolba küldi nagyon barátságosan, de arra is gondol, azt súgja neki a szíve, hogy nem szabad őt elhagynia.

Vannak barátok, akik szakasztott olyanok, mint a betegségek: akkor jönnek, amikor nekik tetszik és csak azzal a reménnyel kecsegtethetjük magunkat, hogy minél hamarább elenyésznek!

Roero már néhány év óta ismeri Nespola barátját, Először a Manzoni színház színpadján találkozott vele. Roero most, a legelső milánói hölgyek ragyogó társaságában, divatos színműíró hírében áll, aki a Bourget rafinált művészetének híve. Akkor azt hitték, hogy csupán pénzzel és jóízléssel van megáldva. Nem szerette még a színházat, hanem csupán a színésznőket. S épp egy ilyennek, egy este, meggondolatlanul, megígérte, hogy a jutalomjátékára színdarabot ír. És épp oly meggondolatlanul meg is írta és felolvasta a színészeknek, barátainak a klubban és a D’Orea palotában. Lemásoltatta és betanultatta. S csupán az első előadást megelőző napon nyílt fel a szeme és ijedten gondolt egy nagy fiaskó veszedelmes és nevetséges eshetőségére.

- Hogy visszavonja a színművet? ... Mindamellett, hogy az összes jegyek elkeltek? ... Micsoda felfordulás! A barátok, az irigyek, a vetélytársak, a hülyék, akik már előre élvezik a gyönyört, hogy kifütyülhetik s a kéjt, hogy lerombolhatják!... Hogy sietnének magukat megbosszulni!

Nespola, aki már akkor a szekatúrák rettenetes embere volt, az utolsóelőtti próbán épp a színpadon van és észreveszi a rövid lélegzetű színműben azt, ami másnak elkerülte volna a figyelmét: a szerző tehetségét és egy friss és spontán eredetiséget.

- Az ön színművének, signor Roero, csak egy hibája van: nagyon hosszú és nagyon rövid. Adassa vissza a kéziratot, gyerünk ebédelni s aztán néhány rövid órát dolgozunk majd rajta. Holnap este, fogadni mernék, sőt esküszöm, nagy sikere lesz!

Nespola azidő tájt szintén drámaíró volt. Azonban csak ollóval és ragasztóval csinálta a drámáit, amiket a Secolo tárcarovataiból nyirbált ki. Roero lesújtva néz rá, de aztán kétségbeesésében, elfogadta. De néhány rövid óra helyett, egész nap és egész éjjel együtt írnak, törölnek, toldanak s vígan esznek és isznak... Azonban másnap este Roero valóságos diadalt arat. A közönség és a sajtó égig magasztalják!

El tudná Roero mindezt felejteni? Meg tudná Roero tagadni a szegény Nespola kérését, aki a becsülete nevében folyamodik hozzá? Nem. Semmiesetre sem. Már csak azért sem, mert a bohém író, aki mindig hadilábon áll a vacsorával és mindig pénzt hajhász annál, aki neki semmivel sem tartozik, míglen tőle, tudniillik Francesco Roerótól, aki ellenben mégis tartozik neki valamivel, sőt éppen ezért, sohasem kért tőle kölcsön öt lírát sem.

Nem, nem tudja őt elhagyni! Semmiesetre sem!

Egyébiránt bosszantó!... Nagyon bosszantó!... Hogy segédje legyen egy republikánusnak, ő, Francesco Roero?

Mit mondanak majd klubban?

Hogy segédje legyek a Bonaldi ellenfelének?... Aki don Giulio Arcolei politikai... lelke?

Roero a vállát vonogatja.

- Sokat törődöm én dón Giulióval?...

És Stefánia?... A Stefánia haragja s elnyúlt arcocskája? A klerikális s oly arisztokrata Stefánia? Stefánia, aki a demokráciát gyűlölvén, általában utálja az újságírókat és - kivéve a divatot és a zenét - mindent gyűlöl, ami modern?

A szerelmes ifjú, ahelyett, hogy megijedne, hirtelen sértődöttnek és büszkének érezte magát:

- Stefániának tisztában kell lennie a helyzetemmel, a kollégáimmal. Nem vagyok jelentéktelen szoknyahős! Sem akármilyen hülye sportember! Nem szabad, hogy összetévesszen engem a köznapi emberekkel, akik a szalonját látogatják! Hiszen én író vagyok, színműíró, tehetséges ember. Az én világom sokkal tágabb, mint az övé. Én nem vagyok csupán az övé, hanem a közönségé is!

És ha bosszúból nem jönne többé el?... Azonban eszébe jut neki a Fáni utolsó köszöntése, fénylő szeme és mosolyogva suttogja:

- Eljön!... Visszajön!...

Eközben Francesco s a bosszantója egyre fel s alá járnak nem messze a bérkocsitól s a kocsistól, aki folyton szemmel kíséri őket. Nespola megismétli a Caffé Manzoni-ban történt jelenet elbeszélését az összes komikus incidenssel és még egyszer azzal a kijelentéssel végzi, hogy kész az ellenfélnek minden feltételét elfogadni.

- Helyes. Hát ki lesz a másik segéd?

- Egy barátod, valamely kollégád, egy tiszt, így hamarább végzünk!...

- Már megvan! Nicoletto Loreda... Egy fiatal pót... harcos. Egy hős, aki mindig kész az ütközetre és igen boldog, amikor arról van szó, hogy mások verekedjenek meg helyette.

- Akkor, hála fejében, megfizeti a vacsorát.

- Nem, ma én hívlak meg téged.

- Dehogy. Ma elmegyünk a Tre Svadéba, ahol korlátlan hitelem van s ahol a körülményekhez méltó baroló-t ízleltetek meg veled.

- Ahogy tetszik.

Francesco odaszólítja a kocsist, hagyja, hogy barátja felszálljon a kocsiba, aztán maga is felszáll s odakiáltja a címet a kocsisnak:

- Borgonuova, 115!

A kocsis egyet suhint ostorával a gebére s a bérkocsi, nagyokat táncolva, futásnak ered.

Francesco, pillanat múlva, alighogy a kocsi elhagyta a kavicsos kövezetei s az ablakok és kerekek fülsiketítő zaja megszűnt, így szólt barátjához:

- Mondd, kérlek. Ha bemutatlak Lore- dának, tudnom kell a nevedet! Mindenki Nespolának szólít... Magam is mindig Nespolának hívtalak!...

Az újságíró válasz helyett hangos kacagásba tör ki:

- Bizonyosan! Ha nem állítana be néha a bírósági kézbesítő, elfelejtettem volna, hogy Savoldinak hívnak. Pippo Savoldi.

- Mindig Nespola volt az álneved!

- Nem. Előbb egy kis kutyuskámnak volt a neve. Egy kis terrier-é. Nagyon értelmes és ragaszkodó kis teremtmény! Pedig nem tartottam mindig borjúszelettel a szegény Nespolát!... Mikor elpusztult, emlékül és hálából az ő nevét vettem föl.

Hosszas csönd. Az újságíró arca elborult, miközben barátját figyeli, aki a szivarkája füstjét eregeti ki az ablakon, lassan. Nespola abban a pillanatban úgy tetszik, mintha bizalmasan akarna elmondani valamit... Arca jobban elkomolyodik, szinte a fájdalom kifejezésével. Egyszer csak, a barátja vállát veregetve, megszólal:

- Tudod?... Most... van egy másik kis...

- Kutyuskád?

- Igen.

- És Nespolának hívják, mint az előbbit?

- Nem. Ezt... Lufó-nak hívják! Látni akarod? Megmutatom!... Pillanat műve az egész! Itt van a közel szomszédságban!

Savoldi úgy tesz, mintha ki akarná nyitni a kocsi ajtaját: Francesco megfogja a kezét.

- Nem késhetünk el emiatt!

- Igazad van!... Sőt, jobb így!

Az újságíró arca hirtelen elváltozik s a szokott hangos kacagásban tör ki.

- Jobb így. A dolog meghatna és gyáva lennék! Azonban, magától értetődik, ha felnyársalnak, mint egy békát, Lulu a tied. Lulut megkapod örökségül!

Francesco erre nagyot kacag:

- Helyes!

- Ide a kezed...

- Elfogadtam!...

A két barát megszorítja egymás kezét, egyre nevetve, miközben a kocsi Via Borgonuovo 115. szám alatt hirtelen megállapodik.

Nicoletto Loreda otthon van. Alighogy meghallja Roerótól, hogy miről van szó, nagy lelkesedéssel elhalasztja a vacsorát.

- Szívesen állok a rendelkezésére, kedves signor Savoldi; még pedig nagyon szívesen! Tessék helyet foglalni!... Foglaljanak helyet!... Mintha csak otthon lennének! Katonásan! Megyek s veszem a felöltőmet, rögtön visszatérek.

S valóban, Loreda pillanat alatt kimegy és visszatér. Fekete felöltő, fekete kesztyű, köcsögkalap. Mindez eltökélt és harcias színt kölcsönöz emberünknek.

- Tehát Bonaldival lesz dolgunk, a Difesa-tól? Oh! Oh! Többször láttam őt a vívóteremben. Sacré Tonner! Pompásan bánik a karddal és a flóberttel!

Nespola a szemével int Francescónak s kineveti a fiatal harcost.

- Annál jobb!... Aki a küzdőtéren többet tud, az többet kap.

III.
Lulu! … Lu… lu…

A párbaj reggel nyolc órára, a Cascinette-ligetben volt kitűzve, a Porta Nuovo-n kívül, egy kis udvarban, amely sűrű és magas sövénnyel volt bekerítve s amit galamblövészeti célokra használták. S már reggel hét órakor, ahogy megállapodtak, Nieoletto Loreda beállít a Roero lakására, hogy fölkeltesse.

Az inashoz, aki az ajtót kinyitotta, így szólt:

- Hol a gazdája? - S be sem várva a választ, hozzátette: - Föl kell kelteni azonnal!... Tüstént!

- Már jóideje, hogy fölkelt! Már föl is öltözködött!

Az inas előre megy, az ajtókat nyitogatja:

- Tessék, signore. Gazdám a szobájában várja!

- Fölkelt és felöltözködött?... Annál jobb!

Loreda peckesen követi az inast, cipőjét recsegtetve a padlón s halkan dúdolva:

Suoni la iromba intrepido…
lo pugnero da forte!...

- Jó reggelt, kedves Francesco! Már elkészültél a csatára?... Bravó!

Francesco megtölti cigarettával a tárcáját. Alig válaszol, kissé rekedt hangon, anélkül, hogy a fejét fölemelné.

- Jó reggelt.

- Jelentem, hogy rózsás reggelünk van. Hideg, de pompás napunk lesz...

Suoni la írómba intrepido...

- Szinte jól esik, néha, a koránkelés! Én már megettem az első reggelit: két tojást és kávét. És te?

Francesco a viaszgyújtó-skatulyát keresi s bosszankodik, hogy nem találja és nem válaszol.

Nieoletto félszemmel nézi és figyeli:

- Nem vagy valami jókedvű?

Roero még mindig nem válaszol. Nicolettel az ablakhoz megy s miközben kinéz az utcára, ujjaival az ablaktáblát verdesi:

Suoni la tromba intrepido...

Roero előbb sötét pillantást vet rá, aztán hirtelen közbevág:

- Tudod-e...

Loreda, mint akár a rúgó, hirtelen hátrafordul.

- Azt hiszem, nagyon könnyelműen jártunk el.

- Mink?... Könnyelműen jártunk el?... Mink?... Mikor?

- Tegnap este. A Bonaldi segédjeivel.

- Könnyelműen? Talán azt akartad mondani, hogy nemesen, bátran!... Szó nélkül elfogadtuk az ellenfelünk minden föltételét! Korrektebbül eljárni már igazán nem lehetett!

- Nagyon súlyosak a föltételek, amiket elfogadtunk.

- Meghatalmazásunk volt rá Savoldi barátunktól.

- Igen, az!... De az ilyen meghatalmazást semmi esetre sem lett volna szabad elfogadnunk. A kihívó akarata alárendelve kell, hogy legyen a segédek halaszthatatlan kötelességének.

És az utcán, miközben Savoldiért mennek, aki a Piazza dél Duomo-n a Caffé Carim-ban várja őket, Francesco Roero lehorgasztott fővel, egyre csak bosszúsan dünnyögi, tele keserűséggel és haraggal:

- Igen, könnyelműen!... Nagyon könnyelműen jártunk el: nagyon sietve és elhamarkodva...

De Roero ezeket a szavakat nem annyira a barátja miatt, mint inkább a saját lelkiismerete megnyugtatására, szemrehányásképpen ismétli.

Ez a gyötrelme, ez a lelkifurdalása. S épp ezért egész éjszaka nem tudta behunyni a szemét!

Amikor az előtte való este a Caffé dell’Accademia-ban volt, a Bonaldi két segédje: Emanuele Estensi márki és Carlo Faraggiola gróf jelenlétében, egyszer csak mintha megalázottnak és félénknek érezte volna magát velük szemben.

A commendator Bonaldi és a csaknem ismeretlen... Nespola! Az arisztokrácia és a demokrácia állt egymással szemben. És Francesco Roerót, aki addig nem gondolt rá, szörnyen bosszantotta, hogy az Accademia-ban van s a demokrácia védelmére kel.

Emanuele Estensi márki és Carlo Faraggiola gróf nem voltak csupán a klerikális ízű, mérsékelt konzervatív, gazdag és ismert nevű újságírónak a képviselői. Nem voltak csupán a dón Giulio Arcolei politikai pártjának a képviselői... hanem képviselték a Fáni szívének legveszedelmesebb két vetélytársát. Képviselték a szép báróné eszméit, előítéleteit, ízlését, érzelmeit, finomságait, eleganciáját, környezetét és udvarát.

Roero érezte, hogy elcsavarhatta volna a Fáni fejét s bárminő ballépésre is rábírhatta volna, de azt is érezte, hogy a báróné küszöbénél sohasem lehetett volna neki oly tekintélye, mint amilyen annak a két embernek volt. Azonban megvetette és bámulta, nevetségessé tette és irigyelte őket. Francesco Roero gazdag ember volt s most már járatos is volt a legszűkebb milánói társaság szentélyébe. De mert édesatyja, aki bérlő volt Lodignol-ban, egy egész élet ej elkoptatott, hogy a részére pénzt kuporgasson. S Carlo Faraggiola gróffal és Emanuele Estensi márkival szemben, miután a szegény Nespola kis köztársaságát kellett képviselnie, Francesco Roero, jobban, mint valaha ... az atyja fiának érezte magát és semmi egyébnek!

Roerót sokkal jobban izgatták a Fáni ítéletei és előítéletei, mint a szegény Nespola bőre. S ekkor, hogy hitelét es tekintélyét biztosítsa s viselkedésével előkelőbb úriembernek lássék, mint az ősi vérből való két hamisítatlan bajnok, egyre csak hajlongva, illedelmesen mosolyogva és szolgálatkész gavallérnak mutatkozva, végre is kénytelen volt elfogadni az ügyes ellenfelek részéről előterjesztett összes feltételeket és követeléseket, persze kihívó felük nagy előnyére.

*

Savoldi, aki künn vár a Caffé Carini előtt, alighogy meglátja Roerót és Loredát, ünnepélyes mozdulattal mind a két karjával és kezével üdvözli őket, csakhamar hozzájuk szegődik és lépést tartva velük, komikusán komoly mozdulattal Nicoletto felé fordul s hogy tréfáival Roerót megnevettesse, azonnal kérdi tőle:

- Hogyan?... Hát nem vágta magát uniformisba?

S a dévajkodó és nagyhangú újságíró nemcsak útközben, hanem a párbaj színhelyén, a készülődések alatt is, tovább tréfálódzik, tovább kacag, tovább szellemeskedik és komédiázik Nicoletto Loreda rovására, aki rendkívüli fesztelenséggel és hévvel adja a fegyverforgató embert. Sőt magát az ellenfelét, Bonaldit is piszkálgatja, akit kopasz, csontos feje, magas, szikár termete, márványmerev, sápadt arca, bandzsal, fekete szeme, horgas orra és merev s zárkózott viselkedése miatt halkan dón Torquemada néven emleget.

Nespola észrevette, hogy Roero rosszkedvű. Talán azért, mert nagyon korán kellett miatta fölkelnie s éppen ezért minden erőlködése, hogy barátját vidám kedvre derítse, csütörtököt mond.

De Roero, bármennyire is iparkodik, képtelen magán uralkodni. Maga a januári hideg reggel tiszta derűje, baljóslatú borzongással átjárja vérét és minden csontját s megdermeszti lelkét és testét elerőtleníti.

Amilyen finom, előzékeny és engedékeny volt az előtte való este, oly makacs, szőrszálhasogató, elszánt, sőt nyers volt, amidőn arról volt szó, hogy kihívott felének jogait megvédje és megóvja.

Néha úgy tetszett, mintha azon iparkodott volna, hogy kikössön Estensivel és Faraggiolával. Lehordja Nicoletto Loredát, aki úgy fest, mintha esküvőn volna. S amidőn az udvari egyik sarkában megpillantja a rendetlen szakállú és borzas fejű orvost, amint a késeket, tépéseket és a kötőszereket készíti elő, szokatlan remegés fogta el.

…És mégis maga is nem egyszer bátran megverekedett. De akkor a saját bőréről volt szó! Maga, egyedül maga, volt tulajdon bőrének a gazdája! Rémülve látja közeledni a pillanatot, midőn a párbajozók szembeállnak majd egymással. S a pillanat csakugyan közeledik. Ahogy utolsó rendelkezéseit osztogatja, hangja egyre mélyebb, rekedtebb lesz, szeme pedig bizonytalan és révedező. S amaz átkozott, baljóslatú téli reggel hidegének tulajdonítja, hogy vacog a foga és a térde behajlik... S a pillanat, a szörnyű pillanat gyorsan, pontosan s kérlelhetetlenül közeledik!... Ami egy villanás!... Milyen boldog lenne Roero, ha maga tudna megverekedni... S ha mindjárt ő rajta vernék el a port s nem a másikon!