Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ FEJEZET Föllép a hős

MÁSODIK FEJEZET Fellép a hősnő

HARMADIK FEJEZET Kezdődik a kaland

NEGYEDIK FEJEZET Családi összejövetel

ÖTÖDIK FEJEZET Kezdődik a bonyodalom

HATODIK FEJEZET A hős kocsisnak csap föl

HETEDIK FEJEZET Egy rendőri kihágás

NYOLCADIK FEJEZET Még egy örült gondolat

KILENCEDIK FEJEZET A hősnő kocsist fogad

TIZEDIK FEJEZET Pirat, a makrancos paripa

TIZENEGYEDIK FEJEZET Az első sétalovaglás

TIZENKETTEDIK FEJEZET Egy kényes feladat

TIZENHARMADIK FEJEZET A szökevény

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Visszapillantás

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Az ebéd

TIZENHATODIK FEJEZET Kelepcében

TIZENHETEDIK FEJEZET A rózsa

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A dráma tovább halad

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Egy és más hősökről

HUSZADIK FEJEZET A nemesszívű szerelmes

HUSZONEGYEDIK FEJEZET A hősnő is nemesszívű

HUSZONKETTEDIK FEJEZET A bűvös kastély

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Harold MacGrath

A SZERELEM BOLONDJA

fordította:
Rózsa Géza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-569-3 EPUB
ISBN 978-963-559-570-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1904

a mű eredeti címe:
The Man on the Box

a borító Harry W. Watrous (1857 – 1940) Leány tükörrel
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
Föllép a hős

Méltóztassanak csak egyszer figyelmes pillantást vetni az Ó- és Újvilág térképére, mely a mérföldeket feltüntető fokokra is be van osztva s csodálkozni fognak, ha kiszámítják a távolságot az elragadó szépségű Párizs városa és Washington harmadik kerületének éppenséggel nem elragadó szépségű rendőri állomása közt. Ez a távolság több ezer mérföldre rúg. Méltóztassanak azután belepillantani a nevezett rendőri állomás naplójába s akkor még nagyobb csodálkozással fogják látni, hogy ebben az irka-firkában a nagyon kevert lakosság sem a köztársaság java, sem valamely személy ellen merényletet nem követett el. „Súlyos kihágás” előfordul nagy, vastag betűkkel írva a naplóban s ez legalább is oly tágra nyújtható fogalom, mint diplomácia, társaság vagy becsületesség.

Tudtommal egyáltalában nem létezik egy James Osborne nevű ember. Ha a véletlen mégis úgy akarná, hogy létezzék, úgy legyen szabad remélnem, hogy az illető megbocsát Washington polgári törvényének, saját bizalmamnak és hősöm kétes Ízlésének. A James Osborne név csak azon egyszerű okból szerepel itt, mivel a bűnösnek hirtelen ez a név jutott eszébe, mikor rettenetes erőfeszítéssel iparkodott személyazonosságát eltitkolni. Mentségére tegyük föl, hogy a John Smith, William Jones vagy John Brown nevet mondta volna be. Még ma is kénytelen volna ügyvédeket fizetni, hogy védjék meg a rágalmazás és névbitorlás címén beadott följelentések ellen. S különben is, talán ezekkel a nevekkel nem ébresztette volna fel a mindent kiszimatoló rendőrség örökké éber gyanúját?

Én a magam részéről egyszerűen tudatom önökkel, hogy ez a történet csakugyan igaz, bár, ha nem is kényszeríthetek senkit, hogy higgyen nekem. Ha az igazság azt, ami mondanivalója van, mosolyogva akarná elmondani, mennyivel többen hajolnának hozzá és lesnék szavait. Azt a módot, ahogyan a művészet az igazságot ábrázolja, tisztára ostobaságnak tartom; az eszme kedves, de nem találó. Én meg vagyok győződve, hogy az igazság a legdurvább köntösben, lyukas pamutkesztyűben s széttaposott cipőben jár-kel közöttünk. S éppen azért megyünk el mellette s marad észrevétlen, mert a minden emberben lappangó művészi érzék finnyásan elfordul a durva ruhától, a könnyes szemektől s a sírás-rívásban kivörösödött orrtól. Mégis, ha már minden áron felséges meztelenségben akar lépkedni, legalább vígság, mosoly enyelegjen arcvonásain. Úgyis annyi a szomorúság a világon, minek szaporítsa még a búsongó, siránkozó igazság, aki az orrát mindenbe beleüti.

Néhány hónappal ezelőtt elbeszéltem ennek a történetnek néhány mulatságos fejezetét a washingtoni Metropolitan Club kőverandáján.

- Impossible! - mormolta az orosz attasé, mintha félhivatalosan nem is lett volna az ügy a kezei közt.

Gyanítom, hogy ez a felkiáltás a diplomácia kellékeihez tartozik, amely, ha finom lepleiből kivetkőztetjük, nem egyéb, mint ügyesség a titkok rejtegetésében és hazugságok kitalálásában. Ha egy diplomata hinni kezdi azt, amit valaki neki mond, akkor kormánya föltétlenül elérkezettnek látja az időt, hogy útipoggyászának összepakolására nógassa. Az angol, aki jobbomon ült, jeges itallal félig telt poharába mosolygott, miközben óvatosan fölkavarta, ő szerény és takarékos.

- De hát az újságok! - kiáltott fel a hírlapíró. - Egy árva sort se hoztak róla s ily érdekfeszítő eset csak nem kerülhette el a figyelmüket!

- Ha jól emlékszem, - szóltam én, - az ügy benne volt a rendes rendőri napi krónikában.

- Különös, hogy senki se látott a kulisszák mögé.

- Miért volna különös, - jegyezte meg a képviselő. - Sok mindenféle történik, amiről senki se tud meg semmit. A közönségnek nem kell mindent tudnia.

- S hogy hívják az ön hősét? - kérdezte az újságíró.

- Az az én titkom, - feleltem. - S ha a dolog mélyére nézünk, hát bizony az én kezem benne volt, mikor a hírt eltussolták. Ilyen és hasonló esetekben az eltussolás az önfenntartás törvénye. Barátomnak van egy fivére a hadügyminisztériumban s mi ketten csodákat műveltünk.

- A történet határozottan komikus, akárhogyan nézzük is, - hagyta helyben az angol.

- Nos hát, vannak tragikus oldalai is, de ezeket még mélységesebb titok fedi.

Élesen, majdnem sötéten nézett rám az angol, de a verandán este csak nagyon gyér a világosság s így fáradságának nem volt semmi sikere.

Fölkeltem. Órámra pillantottam. Félkilencet mutatott. S mivel az ember nem minden nap juthat egy meghíváshoz a Chevy Chase Clubba, késedelem nélkül elsiettem.

Nagyon kínos rám nézve, hogy saját személyemet is bele kell kevernem ebbe a történetbe, de mivel - habár csak passzíve is - részem volt benne, nem tudom, hogyan lehetne elkerülnöm. Különben nekem, a nyilvánosság emberének, a nyilvánosság nincs is éppen kedvem ellenére.

Szülővároskám, homlokomat glóriával övezve, mint büszkeségét és reményét, küldött a washingtoni kongresszusra. Ott beválasztottak egy bizottságba, hol munkámmal derekasan megálltam a helyemet, nevem megjelent a nagyobb lapok hasábjain, újra beválasztottak a kongresszusba, most is benn vagyok s várok egy éles szemű elnököt s egy üres helyet a kabinetben. Körülbelül ez minden, amit magamról mondani szándékozom.

De hogy rátérjek hősömre, hetedhét országban keresni kell olyan ördöngösen szép és vidám fickót. Szép alatt persze nem értek szabályos vonásokat, pirospozsgás arcot, byroni szemeket, satöbbit; az ilyenfajta szépség a nőírók birodalmába tartozik. Én azt a különös férfiszépséget gondolom, amely a férfiakra majdnem ugyanazzal a vonzóerővel hat, mint a nőkre. Mivel mégis csak kell, hogy neve legyen, Warburtonnak fogom nevezni; a keresztneve tényleg Robert. De félek, hogy keresztnevén csak az anyja s egyetlenegy női lény szólította, soha senki más. A világ általában Bobnak hívta s ezt a nevet fogja megtartani addig a (remélhetőleg még nagyon távoleső) napig, amikor majd újra a Robert nevet kell elővenni, mert mégis csak furcsa volna „Bob” egy fehér márványlapon.

Milyen jó jel az, ha valakinek ilyen becéző neve van! Csak egy jó fiú lehet Bob vagy Bili, Jack vagy Jim, Tom, Dick, avagy Harry. Jómagamat is a pajtásaim Chucknak hívtak, mert a keresztnevem Károly.

Warburton tiszt volt, még pedig egy határállomáson, a jó Isten háta mögött. Ott bizonyára meghalt volna az unalomtól, ha vezércsillaga a legerőszakosabb módon minduntalan nem ösztökéli, hogy kitűzött életpályájáról letérjen. Egy napon Warburton földerítő szolgálatot végzett. Arizona sivataghoz hasonló pusztáin lovagolt, egy fél mérföldnyire megelőzve csapatát. Mivel a legkisebb jel sem árulta el a Vörös Sas közellétét, föltételezte, hogy az a hír, mintha a hadművelet színhelyén volna féltucat berúgott vitézével, nem egyéb, mint kósza hír. Warburton átlovagolt egy dombocskán s így szakaszát elvesztette a szeme elől. Beállott az esti szürkület. A hőségnek valóságos hullámai hömpölyögtek el a sivár homok fölött. Halványsárga, enyhe kék és ibolya tónusokba átmenő ég borult a földre. Warburtont átjárta a magány gyönyöre s mivel költői a természete, lelke a csillagok felé szárnyalt. A pipájából felszálló füst lassan foszladozott széjjel a háta mögött. Lova vígan ügetett, de egyszerre csak hátraszegte a fejét s füleit hegyezte.

Balkéz felül, pár száz méternyire, egy kis bokor volt. Abban a pillanatban, mikor Warburton odatekintett, füstfelhőcske szállt fel. Nyomban rá hallotta egy golyó csúf süvítését, mely lerántotta a kalapját. Megfordult, megsarkantyúzta a lovát s visszaugratott. Aztán jött egy második villanás, egy lökés s iszonyú fájdalom nyilallása a jobb lábában. Gyorsan ráhajolt a lova nyakára, hogy megmeneküljön a harmadik lövéstől. Most már látta az apache-t, aki a bokor fölött kikandikált. Warburton visszarántotta lovát s elsütötte fegyverét, mire jajkiáltást hallott, mely jóleső elégtétel volt neki. Arra, ami ezek után történt, később nem tudott visszaemlékezni.

Öt hónapig unatkozott a kórházban. Ezen idő alatt elmélkedett a sorsáról s rájött arra, hogy immár elég lesz a katonásdiból a távol Nyugaton s benyújtotta elbocsátási kérvényét. Mire az iratai visszajöttek, már mankó segélyével tudott ide-oda elbicegni. Egy szép napon az ezredes meglátogatta a lakásán.

- Nem volna önnek jobb és kellemesebb egy évi szabadság, mint az obsit, Warburton?

- Egy évi szabadság! - kiáltott fel a beteg. - No hiszen, meg is adnák nekem!

- Ha valami felelősséggel járó állásban-volna, úgy persze nagy nehézségbe ütköznék, de ahogy a dolgok most állnak, valószínűleg megszerezhetem önnek a szabadságot. Hónapokba telik, míg ismét lovagolni tud.

- Köszönöm, ezredes úr, de mégis csak inkább a lemondásnál maradok. Különben lemondásomat már el is fogadták.

- Azt még vissza is lehet vonni, ha ön akarja. Kedves fiatal barátom, nem szívesen veszítem el önt. Itt az egész kompániában kívülem ön az egyetlen, aki a jó élcet méltányolni és élvezni tudja. A szakasz minden bizonnyal az öné, ha még egy kicsikét várni tud.

- El vagyok szánva a búcsúra, ezredes úr, bármennyire fáj is, ha távozásommal önnek kedvetlenséget okozok. Nézze csak, körülbelül huszonötezer dollárt takarítottam meg. Most legalább is ötezer dollárért új országokat szeretnék látni, mielőtt lelkem megválik porhüvelyétől. Jóllaktam ezzel a vidékkel; az embernek a nyaka és a szeme mindig tele van homokkal. Átvitorlázom Európába. Ha a méhecskének egy idő múlva megint kedve kerekedik zsongva repdesni, kérni fogom ezredes urat, szóljon egy jó szót érdekemben az elnök úrnak.

- Ahogy kívánja, Warburton.

- Különben is, ezredes úr, elfogott a kalandvágy. A véremben van, hogy vándoroljak s rendkívüli kalandokat éljek át és itt - mindig csak az örökös dresszúra. Nem volna semmi ellenvetésem, ha hébe-korba akadna egy kis víg csatározás. Szegény jó apám háromszor körülutazta a világot és én egyebet se láttam belőle, csak a térképet.

- Akkor hát, fiacskám, csak rajta, előre!

És Robert úr összeszedte a cókmókját s elvitorlázott.

Nem telt bele pár hónap s a sors összehozta az ezredesével, még pedig olyan körülmények közt, melyek hősünket nagy zavarba hozták.

MÁSODIK FEJEZET
Fellép a hősnő

Engedjék meg, kérem, hogy egészen élűiről kezdjem. A hajó már két napja elhagyta Southamptont, mire végre felszállt a köd. A harmadik nap délutánján Warburton a fedélzeten ült s székén henyén hátradőlve, elnézte a kék októberi eget, amint összeolvadt a tenger kékjével. Nem tudom, melyik volt akkoriban a legdivatosabb regény, de az bizonyos, hogy ott hevert elfeledve Warburton széke mellett. Hősünknek esze ágában se volt - még álmában se - arra gondolni, hogy valami jóravaló szegény regényíró mily gyötrő izgalmak közt alkotta meg e mű minden sorát, minden lapját, minden fejezetét; minő szeretettel és gonddal, amennyi csak szívét, lelkét betöltötte, dolgozott, hogy a képzeletnek ezt a tökéletes remekét létrehozza. Nem, Warburton erre egyáltalán nem gondolt.

Amint így ült s a szél cirógatta s hallgatta a gép szakadatlan zakatolását, egy álom szép szelíden megcsókolta a homlokát. Ha most egy a görbe vonalak kiegyenesítésében gyakorlott matematikus került volna Warburton közelébe, könnyen kiszámíthatta volna a fiatalember magasságát, egy métert és hetvenöt centimétert. Súlya száznegyvenhét font volt, de e pillanatban húsz fonttal könnyebbnek látszott. Még alig töltötte be huszonnyolcadik évét, de most egy futó pillantás után bárki fogadott volna, hogy még csak ezután lesz először része az első szavazásnak a keblet büszkeséggel eltöltő örömében.

Úrnőm azt parancsolja, hogy ennek a harcias Adonisznak bájait aprólékos részletességgel írjam le. Távol legyen tőlem minden engedetlenség ily felséges személy parancsával szemben, hisz én csak az első miniszter vagyok a családi boldogság birodalmában, melynek ő a mindenható feje. Fivére mindig azok közé tartozott, kik szívéhez legközelebb állnak. Nos hát, szemei feketék és mosolygók, egészen olyanok, mint az édesanyjáé, akire még gyermekkorom óta tudok emlékezni. Bármily mozdulatlanok voltak is arcvonásai, szemeiből mindig víg mosoly sugárzott. E szép szemekhez járult a kifogástalanul formált szép orr. A frenológusok bizonyára azt olvasták volna le a fejéről, hogy elővigyázatosságot árul el, de én jól tudom, hogy ez nem áll. Akkoriban szakállt viselt s ezzel oly kimerítő leltárát adtam bájainak, aminő csak tőlem telik. Mihelyt leveteti a szakállát, bátor leszek felőle újabb részletekkel kedveskedni. Gyakran csodálkoztam, hogy az asszonyok nem csavarták el a fejét. Minduntalan ostromolták levelekkel és meghívásokkal s az ő kedvéért elhanyagolták táncosaikat. Az egész lényéből kiáradó varázsnak egy részét talán gondtalan, mondhatnánk eszeveszett vakmerőséget kifejező megjelenésének köszönhette. Még azt is meg kell jegyeznem, hogy nála jobb lovast soha életemben nem láttam.

Minden embernek van egy vagy más bűne. Warburtonnak kettő volt: a póker és a dohány. Bármely órában kész volt ágyából kiugrani, ha egy vele egyformán hangolt lélek kopogtatott az ajtaján és odasúgta neki, hogy egy finom kis partié készül, amit csak az ő pénzével lehet mozgásba hozni. Természetesnek tartom, hogy ezzel a játékkal mindenki tisztában van. De hát ki tehet róla, hogy így van? Mit kezdjen az ember olyan vidéken, ahol tíz dollárért egy egész falut lehet venni. Warburton csak keveset ivott s - valamint e pompás regény szerzője - az italoknak csak bizonyos, szigorúan meghatározott fajtáit.

Az adott pillanatban hősünk lelki szemei előtt elvonultatta az Arizonában leperdült egyforma, szürke napokat: a homoksivatagokat, a csúf vidéket, az unalmas kaszárnyát, az érdektelen csetepatékat az ökörhajcsárokkal és indiánokkal s az átkozott golyót, mely a lábába lyukat fúrt. Most mindennek vége volt: a kardot letette s mint magánzó élvezte a becsülettel szerzett vagyont, mely szükségleteinek teljesen megfelelt. Évi négyezerötszáz dollárral messze lehet jutni, ha csak az ember azt nem veszi fejébe, hogy ötezer dolláros automobilban száguld át a világon. Különben Warburton gyűlölte a helyváltoztatásnak összes módjait, kivéve azt, amely lóháton történik.

Kilenc hónap alatt össze-vissza barangolta Európát, ha nem is boldog, de legalább megelégedett kedéllyel. Négy gyönyörűséges hónapot töltött Párizsban s nomád élete folyamán minduntalan visszatért a városok e szépséges királynőjéhez. Párizsban látta „őt” először. Most végre útban volt hazafelé. „Haza”, ennek a szónak csengése édes: ugyanaz a fülnek, ami a méz a nyelvnek.

S mégis, talán még most is Párizsban volna, de „ő” itt volt ezen a hajón!

Hirtelen tágra nyitotta a szemeit: „Ő az!” - suttogta s újra lehunyta szempilláit, a kis képmutató!

Engedjék meg, hogy bemutassam önöknek hősnőmet. De jól gondolják meg, hogy ő nem az én teremtményem) mert csak az ég képes ily nőt alkotni s az ég is csak egyetlenegyszer. Megérdemli a fáradságot, hogy az ember hátraforduljon és utána nézzen, hogy jobban láthassa. Nem egy gentlemant ismerek, akik megfeledkeztek a napról és óráról, a legfontosabb megbeszélésről és saját gondolataikról, mikor e nő mellettük elhaladt.

Közeledett Warburton felé, könnyedén a szélnek támaszkodva s a hajó ingása szerint igazodva. Fiatalos termetéhez feszesen simult a szürke esőköpeny, melynek zsebeibe rejtette kezeit. Arról mindenki meg lehet győződve, hogy Robert úr ezeket az apróságokat mind tisztán látta félig lehunyt szempillái alól. Hetyke kis útisapka fedte gyönyörű világosbarna haját, melynek színét semmivel a világon nem lehet összehasonlítani. (Legalább én nem tudok hozzá hasonlót, pedig én nem vagyok belé szerelmes és nem is voltam soha.) Warburton lefestette nekem a szemeit s így egész határozottan tudom, hogy oly kékek voltak, mint a legszebb zafír. Termetének magasságát nem tartom fontosnak. Melyik férfi törődött valaha egy nő nagyságával, feltéve, hogy nem volt magasabb, mint ő. De, ami legeslegjobban tetszett Warburtonnak, az csodálatos arcbőre volt. Biztos járása félreismerhetetlenül elárulta az amerikait. Óh, ez a leírhatatlan bája a mi honleányainknak! Járnak-kelnek egyedül, védtelenül, bátran és mégse kihívóan, öntudatosan, minden durvaság nélkül, egyszerűen, utánozhatatlanul! Milyen aranyos hangulatban lehetett a természet azon a napon, mikor ezt a női alakot megteremtette!

Mióta Warburton először vette föl az egyenruhát, nem dobogott a szíve ily hevesen. A hajószék és az oldalkorlát közt alig volt annyi hely, hogy egy ember átmehessen s ez a tény a gazfickó szívét titkos kéjjel töltötte el. A fiatal nő mind közelebb és közelebb jött. Mikor esőköpenye a pajkos szél segítségével beleakadt a szék kiálló sarkába, Warburton erősen visszafojtotta lélegzetét.

- Bocsánatot kérek! - szólt, felülve székén.

A fiatal nő gyorsan kiszabadította köpenyét, alig észrevehetően mosolygott és tovább ment.

Bizonyos benyomások, amelyek csak egész futólag érintették az emlékezetet, néha mégis tartósan hozzá tapadnak. Robert úr azt állítja, hogy ezt az első mosolyt sohasem fogja elfelejteni, pedig akkor még a szép ismeretlennek a nevét se tudta.

Éppen az imént készülődtem hősömnek, e gonosz fickónak személyleírásával szíves figyelmüket igénybe venni, de alaposabb megfontolás után arra a meggyőződésre jutottam, hogy ha ezt most tenném, nagy igazságtalanságot követnék el, mert ez a pillanat nagyon kedvezőtlen volna rá nézve.

Még aznap este megkérdezte a kapitánytól a leány nevét.

- Annesley ezredes leánya, - felelte a kapitány.

Warburton ekkor még mit se sejtett arról a lelki tragédiáról, amely éppen e napokban játszódott le az ezredes luxus-kabinjában. Hogy is gyanított volna valamit? Ellenkezőleg, meg volt győződve arról, hogy egy ilyen leánynak az apja csak félelem és gáncs nélküli lovag lehet. S valóban, még nem is olyan régen, tetőtől talpig becsületes ember, igazi lovag volt.

Minden szeplőtlen jellemű ember ingovány közepén áll: egy vigyázatlan lépés és veszve van. Visszafordulni lehetetlen, lépésről lépésre tovább kell mennie, míg végre elsüllyed s csak egy buborék száll fel ott, ahol elmerült. Vajon a ballépésben ártatlan-e, az mit se változtat a dolgon. Mások vagyonát eltékozolni s aztán megpróbálni, hogyan szerezzük vissza, hogy a bűn rejtve maradjon, teljességgel hiábavaló. A világ kezdete óta megteszik e lépést és újra meg újra meg fogják tenni a világ végéig, de sikere nem lesz soha. Minden rossznak forrása a pénz. Am nevessen, aki akar, de nézzen szíve mélyére s igazat ad nekem.

A pénz! Nem próbált téged is csábítani, kísértésbe hozni, ez az örvényes szigeten lakó szirén. Az önzés és kapzsiság szakadékos szirtjei tátonganak ott feléd. A pénz! Mi mindent nem nyújthat ez a szirén! Hatalmat, kényelmes életet, pompát, dicsőséget, majd, hogy azt nem mondtam, szerelmet! De nem, a szerelem Isten adománya, a pénz emberi találmány: a kettő együtt minden jónak és minden gonosznak összessége az emberiség szívében.

HARMADIK FEJEZET
Kezdődik a kaland

Csak mikor már a hajó egy egész napi távolságra hagyta maga mögött Sandy Hook-ot, jött fel az ezredes a fedélzetre s csak ekkor kezdte el újra figyelme körébe vonni az emberi dolgokat. S hogy fáradozott körülötte a leány! Még jobban begöngyölte a lábait a takaróba, újra meg újra megigazította a vánkosokat a feje alatt, kanalanként adogatta a levest a szájába, felolvasott neki a kedvenc könyvéből, végigsimította barázdás homlokát s hosszú, fehér, ideges ujjait szorosan tartotta kicsi, barna, erős kezében; leánya és anyja volt egy személyben. Bárhova ment a leány, az apa szemei mindenüvé követték, avval a különös, mélységes tekintettel, amelyben félelem, nyugtalanság és esdő szeretet látszott egyesülni. Közben szüntelenül dobolt ujjaival a szék támláin.

És Robert úr, aki illő távolból mindezt megfigyelte, fájdalmasan sóhajtott. Mellesleg egy kicsit az önvád is gyötörte. Volt egy nővére, majdnem oly szép, mint ez a leányka itt (az én nézetem szerint még sokkal szebb!) s most az jutott eszébe, hogy két év óta nem látta és nem is tett semmi különösebb erőfeszítést, hogy vele a levelezést fenntartsa. S aztán arra gondolt, hogy talán sohase fogja viszont látni e bájos leányt, ezt az apját szerető gonddal becéző gyermeket. Fölkereste a kapitányt, de a derék tengeri fóka udvariasan elutasította.

- Igen tisztelt fiatal barátom, én megteszek mindent, ami csak tőlem telik, hogy utasaim kényelmét és szórakozását előmozdítsam. De sajnálatomra a jelen esetben kérését meg kell tagadnom.

- És ugyan miért, kapitány úr? - kérdezte Robert úr komoly méltósággal.

- Egyetlen és igen egyszerű okból: Annesley ezredes a leghatározottabban kifejezte azt a kívánságot, hogy nem óhajt hajóismeretséget kötni.

- Ördög és pokol! Hát mi ő? Milliomos? vagy tán billiomos?

- Evvel nem szolgálhatok. Meg kell vallanom, hogy egyáltalán semmit se tudok róla. Először utazik hajómon.

Mindez világosan megmagyarázza, miért sóhajtott Robert úr, még pedig doloroso, mint ahogy a zenészek mondják. Csak valakit ismert volna, aki ismerőse az ezredesnek! Milyen simán menne akkor minden. Semmi kétség, hogy egy West Point Akadémiából kikerült tisztet illő figyelemben részesítettek volna. De az ezredes csak a leányával beszélt, a leány csak az apjával, komornájával és az ápolónővel. Vajon New Yorkban maradnak-e vagy visszatérnek délre, hazájukba?

Ah, száz meg száz kérdés cikázott át a fején! Néha-néha jóindulatú pillantást vetett az ezredesre, aki csak dobolt, dobolt az ujjaival megszakítás nélkül.

- Szegény ember! Úgy látszik, a gyomra nincs rendben vagy szélütés érte. És Warburton elmélázva gondolt az emberi test gyarlóságára.

Pedig Annesley ezredest nem érte szélütés. Az emlékezet kínozta őt - ami Istennek legnagyobb áldása s egyúttal legnagyobb átka is - vagy ha úgy tetszik, a lelkiismeret.

Milyen csodaszép volt a leány hajának a színe, amint a napsugarak játszadoztak rajta!... Eh mit! Robert úr a földre dobta takaróját és könyvét s a dohányzóba ment, ahol egy finom vastag perfektó és tekintélyes számú kékzubbonyos tiszt segítségével elölte az időt, míg a hajó a kikötőbe ért. Nem akarom éppen azt állítani, hogy egész örökségét elverte a zöld asztalnál, de az is bizonyos, hogy nem is söpörte be egyikét sem azoknak az óriási nyereségeknek, amelyekről olyan gyakran olvas, de amelyeket sohasem lát az ember. E helyett megismerkedett valakivel, aki nemsokára nem jelentéktelen súllyal billentette meg sorsának serpenyőit.

Ez a valaki egy fiatal orosz volt, szép és szeretetreméltó, vagy mint az újságok mondani szokták, disztingvált egyéniség. Angol beszéde kellemesen csengett, bárha nem is volt tökéletes. Nagy anekdota-kinccsel rendelkezett és Warburton, mint minden katona, mindig kész hallgatója volt az élces történeteknek. Ezenkívül az orosz egész ügyesen játszotta a legkedveltebb amerikai kártyajátékot, a pókert. Mindez felköltötte Robert úr csodálkozását.

A vámhivatalnokokkal hősünknek nem volt semmi nehézsége. Egypár régi francia pisztoly és egy török szcimitár volt a holmija közt, amelyeket mindenesetre vámköteleseknek lehetett volna tartani. A vámtiszt szigorú arcot vágott, de végre mégis felülkerekedett benne az a meggyőződés, hogy Robert úr mégse lehet hivatásos régiségkereskedő.

Mikor az ezredes került sorra, Warburton a közelben állt, úgyhogy mindent hallhatott. Ott állt a leány is, sikkes, szürke úti köntösében. Mily igéző teremtés! Milyen nagyúri közömbösséggel nézte végig az egész vizsgálatot. Tekintete nyugodtan siklott át az idegen arcokon s időnkint vissza-vissza szállott a nagy hajóra, amely újra és oly biztosan visszahozta hazájába. Sok éppen olyan előkelő és nyugodt megjelenésű úri hölgy állt ott köröskörül, de Warburton csak ezt az egyet nézte, csak ezt az egyet látta. S újra egy sóhaj - doloroso. Hah! Ha legalább e kíváncsi szarkák közül az egyik merészelne vele szemben udvariatlanul viselkedni s alkalma nyílnék a sértésért bosszút állani!