Laini Taylor

FÜST ÉS CSONT LEÁNYA

DAUGHTER OF
SMOKE
& BONE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Akit nem lehet megijeszteni

2.  Feltárásféle

3.  Segglyuk

4.  Méregkonyha

5.  Másutt

6.  A pusztítás angyala

7.  Fekete kézlenyomatok

8.  Gavrielek

9.  Az ördög kapui

10.  Az ide-oda rohangáló lány

11.  Kérlek

12.  Valami egészen más

13.  A sírrabló

14.  A lélek gyilkos madara

15.  A másik ajtó

16.  A bukott angyal

17.  Külön világ

18.  Nem szörny

19.  Nem ki, hanem mi

20.  Igaz mese

21.  A remény saját mágiája

22.  Töltetlen cukorka

23.  Végtelen türelem

24.  Repülni könnyű

25.  Béke soha

26.  Rossz előérzet

27.  Nem préda, hanem erő

28.  Imádkozó testtartás

29.  Csillagfény a naphoz

30.  Te

31.  Helyes

32.  Hely és személy egyszerre

33.  Nevetséges

34.  Mi egy nap?

35.  Az angyalok nyelve

36.  Mást tenni, mint ölni

37.  Álomba veszett

38.  Istentelen

39.  A vér nem válik vízzé

40.  Majdnem mágia

41.  Álef

42.  Fájdalom, só és mindenség

43.  Reccs

44.  Teljes

45.  Madrigal

46.  Hirtelen

47.  Elenyészés

48.  Tiszta

49.  Fogak

50.  Cukor

51.  A Szerpentin

52.  Őrület

53.  A szerelem természeti elem

54.  Elrendeltetett

55.  A megbánás gyermekei

56.  Az élet feltalálása

57.  Hazajáró lélek

58.  Győzelem és bosszú

59.  Átformálni a világot

60.  Ha megtalálod, juttasd el

Utójáték

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Jane-nek, a lehetőségek új világáért

Egyszer volt, hol nem volt,
volt egyszer egy angyal meg egy ördög,
akik egymásba szerettek.

A történet nem végződött jól.

1.

Akit nem lehet megijeszteni

Ahogy iskolába tartott a hóvattába süppedt macskakövön, Karounak nem volt semmiféle baljós előérzete a nappal kapcsolatban. Közönséges hétfőnek látszott, eltekintve alapvető hétfőségétől, januáriságáról már nem is beszélve. Hideg volt, és sötét – tél derekán nem kelt fel a nap nyolc előtt –, ugyanakkor szép is. A hóesés és a korai óra együtt kísértetiesre festette Prágát: mint valami bádoglemezre készített fotográfia, csupa elmosódott ezüst.

A folyóparti főútvonalon villamosok és buszok harsogtak, ám a csöndesebb mellékutcák téli békessége egy másik korszakból köszönt az emberre. Hó és kő és kísértetfény, Karou saját léptei és kávésbögréjének felszálló gőze. Egyedül volt, hétköznapi gondolatokba merülve: iskola, tennivalók. Néha ugyan beléhasított némi keserűség, amikor megzavarta a szívfájdalom úgy, ahogy a szívfájdalom zavarni szokott, de Karou félretolta, eltökélten, készen rá, hogy örökre véget vessen neki.

Egyik kezében tartotta a kávésbögrét, a másikkal a kabátját fogta össze. A vállán művészmappa lógott, és kibontott, hosszú, pávakék haján gyülekezni kezdett a hócsipke.

Csak egy újabb nap.

És akkor.

Dühös morgás, rohanó léptek, és valaki megragadta őt hátulról, erősen odahúzta egy széles férfimellkashoz, félrerántotta a sálját, és fogakat – fogakat – érzett a nyakán.

Harapdálták.

A támadója harapdálta őt.

Karou bosszúsan próbálta lerázni az illetőt, anélkül hogy kiömlött volna a kávé, de egy kicsi így is kilöttyent a bögréből a piszkos hóra.

– Jézusom, Kaz, kopj le! – csattant fel Karou, szembefordulva a volt fiújával. A lámpafény lágyan világította meg a srác gyönyörű arcát. Buta szépség, gondolta Karou, eltolva magától a fiút. Buta arc.

– Honnan tudtad, hogy én vagyok? – kérdezte a fiú.

– Mindig te vagy. És sosem jön be.

Kazimir abból élt, hogy előugrott különböző dolgok mögül, és bosszantotta, hogy Karout soha, egy csöppet sem tudta megrémíteni.

– Téged nem lehet megijeszteni – nyafogott, és bedobta ellenállhatatlannak vélt, duzzogó ajakbiggyesztését. Ilyenkor Karou lábujjhegyre állt, és vágyakozva megnyalta a srác duzzogó-duzzadt alsó ajkát, aztán a foga közé vette, és ingerelte, mielőtt teljesen átadta magát a csóknak, amelyben úgy olvadt fel, mint a méz.

De azok a napok már elmúltak.

– Talán csak nem vagy ijesztő – mondta Karou, és továbbment.

Kaz utolérte, és zsebre tett kézzel felvette a lány lépéseinek ütemét.

– Igenis ijesztő vagyok. A morgás? A harapás? Aki normális, szívrohamot kapna. Csak te nem, mert jeges víz folyik az ereidben vér helyett.

Mivel Karou nem vett róla tudomást, még hozzátette:

– Joseffel új sétát kezdünk. Óvárosi vámpírtúrát. A turisták zabálni fogják.

Biztosan, gondolta Karou. Szép pénzt fizettek Kaz kísértettúráiért, amelyek abból álltak, hogy a turistákat Prága zegzugos utcácskáin terelgették a sötétben, és olyan helyeken álltak meg, ahol „kísértetek” ugrottak elő kapualjakból, mire a vendégek sikoltoztak. Maga Karou is játszott kísértetet többször is, egy véres fejet tartott a kezében, és nyöszörgött, miközben a turisták hangja sikoltozásból nevetésbe csapott át. Jó mulatság volt.

Kaz is. De már nem.

– Sok szerencsét hozzá – felelte előrenézve, színtelen hangon.

– Tudnánk használni – mondta Kaz.

– Nem.

– Szexi vámpír boszorkányt játszhatnál.

– Nem.

– Becsalogatnád a férfiakat.

– Nem.

– Viselhetnéd a körgallérodat…

Karou megdermedt.

Kaz nem adta fel, hízelegve folytatta a rábeszélést.

– Megvan még, igaz, bébi? Soha életemben nem láttam szebbet, abban a fekete selyemben a fehér bőröddel…

– Fogd be – sziszegte Karou, és megállt a Máltai téren. Úristen, gondolta. Milyen ostoba volt, hogy belezúgott ebbe a pitiáner, csinos utcai színészbe, kiöltözött neki, és emlékekkel ajándékozta meg. Teljesen ostoba.

Magányosan ostoba.

Kaz felemelte a kezét, hogy lesöpörjön egy hópelyhet Karou szempillájáról.

– Nyúlj csak hozzám – mondta Karou –, és az arcodba öntöm a kávét.

Kaz leengedte a kezét.

– Roo, Roo, az én tüzes Karoum. Mikor hagyod már abba a balhét? Mondtam, hogy sajnálom.

– Akkor sajnáld. De máshol. – Csehül beszéltek, és a lány tanult akcentusa tökéletesen azonos volt a fiú született kiejtésével.

A srác sóhajtott, bosszantotta, hogy Karou ellenáll a bocsánatkérésnek. Ez nem szerepelt a forgatókönyvében.

– Ugyan már – búgta. A hangja egyszerre volt reszelős és lágy, ahogyan a bluesénekesek hangjában keveredik murva és selyem. – Minket egymásnak szántak.

Szántak. Karou őszintén remélte, hogy ha őt bárkinek is „szánták”, nem Kaz az. Ránézett a fiúra, a gyönyörű Kazimirra, akinek a mosolya úgy hatott rá egykor, hogy odakényszerítette mellé. És mellette lenni olyan csodálatos volt, mintha még a színek is élénkebbek, az érzések is mélyebbek lettek volna.

– Szerezd meg Svetlát vámpír-boszorkának – vetette fel Karou. – A boszorkaszerepet már úgyis tudja.

Kaz megbántottnak látszott.

– Nem Svetlát akarom. Téged akarlak.

– Sajnálom. Én nem vagyok kapható.

– Ne mondd ezt – mondta Kaz, és a lány kezéért nyúlt.

Karou elhúzódott, de azért végigfutott rajta, minden erőfeszítése ellenére, egy csöppnyi szívfájdalom. Nem éri meg, gondolta. Egyáltalán nem.

– Ezt hívják zaklatásnak, ugye tisztában vagy vele?

– Huh. Nem zaklatlak. Csak erre van dolgom.

– Helyes – mondta Karou. Már csak néhány háznyira voltak Karou iskolájától. A Cseh Művészeti Líceum magán-középiskola volt egy rózsaszínű, barokk épületben, ahol a háború alatt két fiatal cseh hazafi elvágta egy Gestapo-parancsnok torkát, és a vérével írták fel a SZABADSÁG szót. Kurta, merész lázadás volt, de elfogták és a kerítéskapu csúcsaira húzták őket. Most ugyanennél a kapunál diákok nyüzsögtek, cigarettáztak, várták a barátaikat. Csakhogy Kaz nem volt diák – húszévesen jóval idősebb volt Karounál –, és a lány nem tudott róla, hogy egyszer is felkelt volna dél előtt. – Egyáltalán, miért vagy ébren?

– Új melóm van – felelte a fiú. – Korán kezdődik.

– Micsoda, délelőtti vámpírtúrákat csinálsz?

– Nem az. Valami más. Amolyan… feltárásféle. – Vigyorgott. Kéjsóváran. Azt akarta, hogy a lány megkérdezze, mi az új munkája.

Karounak esze ágában sem volt megkérdezni. Tökéletes érdektelenséggel válaszolt.

– Akkor hát legyen benne sok örömöd – mondta, azzal továbbment.

Kaz utánakiáltott.

– Nem akarod tudni, mi az? – Még mindig vigyorgott.

Karou hallotta a hangjában a vigyort.

– Nem érdekel! – kiáltott vissza, és belépett a kapun.

Meg kellett volna kérdeznie.

2.

Feltárásféle

Hétfőn, szerdán és pénteken Karou első órája rajz volt. Amikor belépett a stúdióba, a barátnője, Zuzana már ott volt, és padokat foglalt kettőjüknek a modell dobogója előtt. Karou lerázta a válláról a mappát meg a kabátot, kioldotta a sálját, és bejelentette:

– Zaklattak.

Zuzana felvonta a szemöldökét. Művésze volt a szemöldökívelésnek, amiért Karou irigyelte. Az ő két szemöldöke nem mozgott egymástól függetlenül, így nem tudta eléggé kifejezni gyanakvását és megvetését.

Zuzana tökéletesen csinálta mindkettőt, de ez csak enyhébb szemöldökművelet volt, egyszerű kíváncsiság.

– Nem mondod, hogy Szamárcsődör megint megpróbált megijeszteni?

– Épp a vámpírkorszakát éli. Megharapta a nyakam.

– Színészek – morogta Zuzana. – Én mondom neked, sokkolót kellene használnod ellene. Megmutatni neki, hogyan ijesztgesse az embereket.

– Nincs sokkolóm. – Karou azt nem tette hozzá, hogy nincs szüksége sokkolóra, képes megvédeni magát elektromos kütyük nélkül is. Szokatlan nevelést kapott.

– Hát szerezz! Komolyan. A rosszalkodást meg kell büntetni. Ráadásul szórakoztató lenne. Nem gondolod? Mindig szerettem volna sokkolni valakit. Hopsz! – Zuzana rángásokat mímelt.

Karou a fejét rázta.

– Nem, te kis erőszakos. Szerintem nem lenne szórakoztató. Rémes vagy!

– Nem vagyok rémes. Kaz a rémes. Ugye nem kell hogy emlékeztesselek rá? – Éles pillantást vetett Karoura. – Ugye eszedbe sem jutott, hogy megbocsáss neki?

– Nem – felelte Karou. – De próbáld erről meggyőzni őt.

Kaz egyszerűen nem tudta elképzelni, hogy bármelyik lány szándékosan képes lenne megfosztani magát a bájaitól. És mi mást tett Karou, mint hogy erősítette a hiúságát azokban a hónapokban, amikor együtt voltak, amikor elragadtatva bámulta, és megadott neki… mindent? Kaz mostani udvarlása, gondolta Karou, büszkeségi kérdés, hogy bizonyítsa magának, mindenkit megkaphat, akit akar.

Zuzanának valószínűleg igaza van. Talán mégis sokkolót kellene használnia Kazzal szemben.

– Rajzfüzet – dirigált Zuzana, és nyújtotta a kezét, mint sebész a szikéért.

Zuzana parancsolgató természete fordított arányban volt a termetével. Alig volt magasabb vastag talpú csizmájában 150 centiméternél, miközben Karou 168 centiméter volt, de hosszú nyakával és karcsú végtagjaival még magasabbnak látszott, mint a balerinák. Nem volt balerina, de az alakja alkalmassá tette volna rá, még ha a stílusa más volt is. Nem sok balerinának van rikítóan kék haja és számtalan tetoválás a végtagjain, Karounak viszont megvolt ez is, az is.

Miközben előhalászta a rajzfüzetét, csak két tetoválás látszott a két csuklóján, mintha karkötők lettek volna – egyetlen szó mindkettőn: igaz és mese.

Amikor Zuzana elvette a füzetet, két másik diák, Pavel és Dina is odalépett, hogy átlessen a válla fölött. Karou rajzfüzetéért rajongtak iskolaszerte, naponta körbeadták és megcsodálták. A mostani – egy végtelenül hosszú sorozat kilencvenkettedik darabja – gumikarikákkal volt összefogva, és mihelyt Zuzana elvette, szétnyílt. Minden oldalán olyan vastag volt a gipsz meg a festék, hogy a kötés alig tartotta össze. Ahogy a lapok feltárultak, Karou pompásan ábrázolt, különös, jellegzetes alakjai megelevenedtek rajtuk.

Ott volt Issa, deréktól lefelé kígyó és deréktól felfelé nő, a Káma-szútra-faragványok csupasz, gömbölyded kebleivel, kobraszerű nyaki bőrlebennyel és agyarakkal, angyalarccal.

A zsiráfnyakú Twiga, amint ékszerészmikroszkópja fölé hajol, fél szemét összehúzva.

A papagájcsőrű, emberszemű Yasri, akinek narancsvörös fürtjei kibújnak a kendője alól. Az egyik kezében egy tál gyümölcs, a másikban borral teli kancsó.

És Kénkő, természetesen – ő volt a rajzfüzetek sztárja. Itt Kishmishsel volt látható, aki éppen Kénkő egyik nagy kosszarván üldögélt. Karou rajzfüzeteinek fantasztikus történeteiben Kénkő kívánságokban utazott. Karou néha Kívánságkereskedőnek nevezte, máskor egyszerűen csak „A mogorvá”-nak.

Karou kicsi kora óta rajzolta ezeket a teremtményeket, és a barátai hajlamosak voltak valóságosként beszélni róluk.

– Mit csinált Kénkő a hétvégén? – kérdezte Zuzana.

– Amit szokott – felelte Karou. – Fogakat vett gyilkosoktól. Vásárolt néhány nílusikrokodil-fogat tegnap ettől a szörnyű szomáliai orvvadásztól, de a hülye lopni próbált tőle, és félig megfojtotta a kígyógallérja. Örülhet, hogy él.

Zuzana megtalálta a történetet a rajzfüzet utolsó oldalán: a szomáliainak kiguvad a szeme, amint a hajszálvékony kígyó nyakszorító vasként tekeredik a torkára. Az embereknek – Karou ezt már elmagyarázta – tűrniük kell, hogy a nyakukba tegyék Issa egyik kígyóját, mielőtt belépnek Kénkő boltjába. Így aztán, ha bármiféle disznósággal próbálkoztak, könnyű volt őket megfékezni – vagy fojtogatással, ami nem mindig volt végzetes, vagy, szükség esetén, egy marással a torokba, ami viszont mindig az volt.

– Hogy találod ki ezeket, te őrült? – kérdezte irigyen ámulva Zuzana.

– Ki mondta, hogy kitalálom? Állandóan hangsúlyozom, hogy ez igaz.

– Aha. És a hajad is ilyen kéken nő ki a fejedből.

– Micsoda? Természetesen – felelte az egyik hosszú, kék fürtjével játszva Karou.

– Helyes.

Karou vállat vont, a haját kontyba tekerte, és egy ecsettel átszúrva rögzítette a tarkóján. A haja valóban ultramarinkéken nőtt ki a fejéből, mint a tubusból kinyomott festék, de ezt olyan száraz mosollyal mondta, mintha abszurditás volna. Az évek során megtanulta, hogy csak ennyi kell, az a lusta mosoly, és nyugodtan elmondhatja az igazat anélkül, hogy hinnének neki. Könnyebb volt, mint számontartani a hazugságokat, és részévé is vált: Karou a száraz mosolyával meg az őrült képzeletével.

Valójában nem a képzelete volt őrült. Hanem az élete – kék haj meg Kénkő meg minden.

Zuzana átadta a rajzfüzetet Pavelnak, és lapozni kezdett a maga túlméretezett rajzfüzetében, új oldalt keresve.

– Kíváncsi vagyok, ki lesz ma a modell.

– Valószínűleg Wiktor – mondta Karou. – Már jó ideje nem volt.

– Tudom. Remélem, halott.

– Zuzana!

– Micsoda? Nyolcmillió éves. Akár az anatómiai csontvázat is rajzolhatnánk ahelyett a rémes csontkollekció helyett.

Vagy tucatnyi modell, férfi és nő, mindenfajta alakú és korú járt körbe az osztályokban. A monumentális Madame Svobodniktól, akinek a húsa inkább táj volt, mint alak, a darázsderekú, picike Eliskáig, a fiú diákok kedvencéig. A vén Wiktor nem volt Zuzana kedvence. Azt állította, rémálmai vannak, ha őt kell rajzolnia.

– Úgy néz ki, mint valami kicsomagolt múmia. – Zuzana megborzongott. – Kérdezlek én téged: lehet úgy kezdeni a napot, hogy az ember egy pucér vénembert bámul?

– Jobb, mint ha az embert megtámadná egy vámpír – mondta Karou.

Karout nem zavarta, ha Wiktort kellett rajzolnia. Először is, olyan rövidlátó volt, hogy sosem létesített szemkontaktust a diákokkal, ami előnynek számított. Hiába rajzolt aktokat évek óta; Karou még mindig nyugtalanítónak találta, amikor valamelyik fiatalabb férfi modellt rajzolta, hogy miután a hímvesszőjét tanulmányozta – muszáj volt, nem hagyhatta azt a felületet üresen –, és felnézett, a modell visszanézett rá. Karou többször is elpirult, és a pad mögé bújt.

Borotvapengével ceruzát hegyezett, amikor Zuzana megszólalt fura, fojtott hangon.

– Jóságos ég, Karou!

És még fel sem pillantott, amikor már tudta.

Feltárásféle, mondta a dög. Milyen ravasz! Felemelte a tekintetét a ceruzáról, és látta, hogy Fiala professzornő mellett ott áll Kaz. Mezítláb, köntösben, vállig érő aranyhaja – amelyet néhány perce szél borzolt, és hópelyhek ékesítettek – lófarokban. Az arca szláv angyalok és lágy érzékiség tökéletes elegye volt: arccsontján kicsorbult volna az ékszerészeszterga, az ajkát az ember önkéntelenül meg akarta érinteni az ujja hegyével, vajon bársonyos-e. Az, Karou jól tudta. Buta, bársonyos száj.

A termen moraj futott végig. Új modell, jóságos ég, pompás példány…

Egy hang vágta el a többit.

– Ez nem Karou fiúja?

Volt fiúja, szerette volna mondani Karou, nagyon-nagyon csak volt.

– Szerintem az. Nézzétek meg…

Karou nézte. Kaz arcára ráfagyott a maszk, amelyről azt hitte, áthatolhatatlan nyugalmat áraszt. Ne pirulj el, parancsolt magára Karou. El ne pirulj! Kaz visszanézett rá, az egyik arcán mosolygós gödröcske, a tekintetén lustaság látszott, illetve hogy magában mulat. És amikor biztos volt benne, hogy Karou a szemébe néz, volt képe kacsintani.

Karou körül kuncogás támadt.

– Jaj, a gonosz dög… – pihegte Zuzana.

Kaz fellépett a modellek dobogójára. Egyenesen Karoura nézett, amint kioldozta az övét; ránézett, amikor lerázta magáról a köntöst. Ott állt az egész osztály előtt, szívet tépőn gyönyörűen, meztelenül, mint a Dávid-szobor. A mellkasán, közvetlenül a szíve fölött új tetoválás látszott.

Egy szépen kidolgozott, dőlt K.

Újabb kuncogás. A diákok nem tudták, kit nézzenek, Karout vagy Kazimirt, egyikről a másikra tekintettek, várták, hogy kibontakozzon a dráma.

– Csöndet! – kiáltotta Fiala professzornő döbbenten, és tapsolt, amíg csönd nem lett. Karou ekkor pirult el. Nem tudta leküzdeni. Először a mellkasa és a nyaka lett forró, azután az arca. Kaz mindvégig szemmel tartotta, és gödröcskéje egyre mélyebb lett az elégedettségtől, ahogy látta a lány idegességét.

– Egyperces pózokat, Kazimir – utasította Fiala.

Kaz felvette az első pózt. Dinamikus volt, amilyennek az egyperceseknek kell lenniük – kitekert torzó, feszülő izmok, cselekvést mímelő, nyújtott izmok. Ezeknek a bemelegítő pózoknak a mozgás és a laza körvonal volt a lényegük, és Kaz élt a lehetőséggel, hogy fitogtassa az adottságait. Karou úgy vélte, nemigen hall ceruzasercegést. Talán a többi lány is csak bután bámul, mint ahogyan ő?

Leszegte a fejét, felvette a hegyes ceruzát – közben arra gondolt, mi egyébre használná szívesen –, és rajzolni kezdett. Gyors, folyékony vonalak, és az összes vázlat egy oldalon; úgy egymásra rajzolta őket, mintha táncot akart volna ábrázolni.

Kaz kecses volt. Elegendő időt töltött a tükör előtt, hogy tudja, miként használhatja hatásosan a testét. A teste volt a hangszere, mondogatta is mindig. A hang mellett a test a színész szerszáma. Nos, Kaz pocsék színész volt – ezért élt kísértettúrákból meg a Faust olcsó, alkalmi előadásaiból –, de remek modell lehetett volna, ezt Karou tudta, hiszen éppen elégszer rajzolta már korábban is.

A teste, amióta először látta… feltárva… Michelangelót juttatta Karou eszébe. Ellentétben egyes reneszánsz művészekkel, akik a karcsú, gyenge modelleket kedvelték, Michelangelo az erőt szerette, és széles vállú kőfejtő munkásokat rajzolt, akik nála egyszerre tűntek érzékinek és elegánsnak. Csakúgy, mint Kaz: érzéki és elegáns.

És álnok. És önimádó. És ostoba.

– Karou! – Helen, a brit lány hangos suttogással próbálta felkelteni Karou figyelmét. – Ő az?

Karou nem reagált. Rajzolt, úgy tett, mintha minden normális lenne. Csak egy újabb nap az iskolában. És ha a modellnek pimasz gödröcskéje van, és le nem veszi a szemét Karouról? Ő nem vett róla tudomást.

Amikor megcsörrent az időmérő, Kaz felmarkolta és felvette a köntösét. Karou remélte, hogy eszébe sem jut szabadon közlekedni a stúdióban. Maradj ott, ahol vagy, parancsolta neki magában. De nem maradt. Karou felé tartott.

– Hé, Szamárcsődör – szólt oda Zuzana. – Szerénykedsz?

Kaz nem vett róla tudomást, Karouhoz fordult.

– Tetszik az új tetkóm?

A diákok felálltak kinyújtóztatni magukat, de ahelyett, hogy elszállingóztak volna cigizni vagy vécére, inkább hallótávolságon belül maradtak.

– Persze – felelte könnyedén Karou. – K, mint Kazimir, igaz?

– Nagyon vicces. Tudod, kit jelent.

– Hát – töprengett Karou a Gondolkodó pózában –, tudom, hogy valójában csak egyetlen embert szeretsz, és az ő neve K-val kezdődik. De jobb helyet is tudok neki a szívednél. – Fogta a ceruzáját, és a Kazról készített utolsó rajzán odaírta a K betűt a srác klasszikusan formált fenekére.

Zuzana nevetett, Kaz álla megfeszült. Ahogyan a legtöbb hiú ember, nem állhatta, ha kigúnyolják.

– Nem egyedül rajtam van tetkó, igaz, Karou? – kérdezte. Zuzanára nézett. – Mutatta neked?

Zuzana bemutatta Karounak a szemöldökív gyanakvó változatát.