részlet

© 2022 Kertész Balázs
© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítógrafikák © Merényi Dániel

ISBN 978 963 604 153 3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Tóth Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

A Diétás Magyar Múzsa szerkesztőségének első megjelent könyve, a Sanyikám, én nem politizálok sikere messze felülmúlta a várakozásainkat (amit ezúton is köszönünk minden kedves olvasónknak). Ezért a Libri Könyvkiadó felkérte az eddig „bujkáló” szerzőtársat, Panamajacket, hogy írja meg a folytatást, esetleg folytatásokat. Panamajack, valódi nevén Kertész Balázs 1999-ben szerezte meg a diplomáját az (akkor még) Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetemen, amit több rövidebb külföldi képzés után az MBA megszerzése követett Tokióban, a Vaszeda Tudományegyetemen.

A felkérésre elkészült könyv, amelyet most a kezében tart az olvasó, a politika után a közéleti beszédtémák másik slágerével, a gazdasággal foglalkozik. Nem törekszünk az egyetemi tankönyvek alaposságára, de szeretnénk, hogy ha a könyv elolvasása után beszélgetés közben előkerülnek olyan fogalmak, mint deficit, kamatláb, externáliák, akkor az olvasó tudja, mi az eredeti, klasszikus, „tankönyvi” jelentésük.

Szeretnénk néhány népszerű félreértést is eloszlatni, köztük olyanokat, amelyek évtizedek óta mérgezik a közbeszédet. Sajnos a kapitalizmus és a kapitalista a magyar nyelvben még mindig a rablógazdaság és a rablólovag szinonimája. Pedig jelenleg a kapitalizmus a világgazdaságot meghatározó és irányító eszme- és keretrendszer, amelynek megértése nélkül a politikát, a környezetvédelmet, a társadalmat sem lehet megérteni.

Előre szólunk, hogy Panamajack (vagyis Balázs), mint minden, klasszikus képzést kapott és azóta főleg vállalatok pénzügyeivel foglalkozó közgazdász, a klasszikus kapitalista elméletekről pont úgy gondolkodik, ahogy mi az előző könyvben a demokráciáról gondolkodtunk. Vagyis hogy a kapitalizmus messze nem tökéletes, de jobbat még nem találtak ki nála. Ez nem azért van így, mert ne gondolkozott volna rengeteg okos ember (köztük az általunk nagyra tartott Karl Marx) a kapitalizmus alternatíváin. A klasszikus liberális közgazdaságtan egy dolgot tud jobban az összes többi elméletnél: az embert gyarló, önmaga hasznát növelni akaró egyénként látja, és nem hagyja, hogy ettől eltérő ideák elhomályosítsák a látását. Ettől függetlenül persze ez az irányzat sem tévedhetetlen, de erről még nagyon sok szó lesz ebben a könyvben.

Tehát aki a könyv olvasása közben arra gondol, hogy Panamajack, alias Kertész Balázs olyan hülye, hogy nem olvasott Pikettyt, nem tudja, ki az a Varufákisz, fogalma sincs Kojève-ről, és nem halott Slavoj Žižekről, megnyugtatjuk. Tudja, olvasta, hallott róla. Csak nem (mindenben) ért egyet velük. Ez a könyv viszont nem vitairat, hanem azoknak a dolgoknak a világos és rövid leírására törekszik, amelyeket a fenti urak kritizálnak.

A Sanyikám…-at sokan vették meg ajándék könyvnek, a jelen kötetet pedig már egyenesen annak szántuk: ajándékba azoknak, akik némi közgazdaságtani alapozásra vágynak.

Ésik Sándor

Egyéni szabadság –
egyéni felelősség

A politika és a közösség iránti felelősség témái után ezúttal a gazdaságról és ehhez kapcsolódóan az egyéni felelősségről fogunk beszélgetni. A nyugati felfogás szerint minden egyes ember felelős a saját boldogulásáért, sikeréért. Ha pedig minél több ember lesz sikeres, akkor összességében a társadalom is sikeresebb és boldogabb lesz. Egy modern és demokratikus társadalom tehát nem lehetséges viszonylag boldog és sikeres egyének nélkül, akik ezt a társadalmat alkotják és működtetik.

Az egyéni sikeresség, az individualizmus egyébként a nyugati civilizáció egyik alapja: ellentétben a kollektivista keleti kultúrákkal Nyugaton az egyéni ambíció és boldogságkeresés már az ókori görögök óta pozitív és konstruktív tulajdonságnak számít. A nyugati kultúrkörben önmagunk megismerése, fizikai, szellemi és anyagi javaink gyarapítása, új utak felfedezése, valamint a társainkkal való tisztességes versengés erkölcsös viselkedésnek számít, amiért a közösség elismerése jár. Az államszervezésben pedig fontos szerepet játszik az egyes polgárok akarata, szabadsága és az érvényesüléshez való joga. A nyugati társadalmi rendszerekbe egyúttal bele van kódolva a konfliktus, mégpedig nem elkerülhetetlen rosszként, hanem a normális működés és a folyamatos fejlődés szükséges feltételeként.

Ezzel szemben ugyanezek a tulajdonságok egy konfuciánus társadalomban inkább elítélendőnek számítanak, amelyek veszélyeztetik a közösség harmóniáját és kohézióját. Ebben a felfogásban ugyanis a legfőbb egyéni erények a szerénység, a másokkal törődés, a társadalmi hierarchiában betöltött pozícióval való megelégedés, a család- és hagyománytisztelet. A jól működő állam alapja pedig a rend, a világos és szigorú törvénykezés, a feljebbvalóknak való engedelmesség és az alattvalókkal szemben tanúsított jóindulatú hatalomgyakorlás. Az ideális társadalom jellemzői nem a szabadság és az egyéni önmegvalósítás lehetősége, hanem a közösségi harmónia és a stabilitás, ahol az élet kellemes, nyugodt és kiszámítható.

Mindkét filozófiának vannak előnyei és hátrányai is. De a gyarmatosítás, majd az ipari forradalom óta eltelt több mint kétszáz év sok szempontból a nyugati típusú civilizáció globális dominanciájáról szólt. Tény, hogy az utóbbi fél évszázadban több konfuciánus alapon szerveződött ország is (Japán, Dél-Korea, Tajvan, Szingapúr és a legutóbbi időkben Kína) felzárkózott a Nyugathoz, sőt bizonyos területeken le is hagyta azt. Ha azonban jobban megvizsgáljuk a fejlődésüket, látjuk, ezt úgy tudták elérni, hogy rengeteg mindent átvettek a nyugati értékrendből, különösen a gazdasági berendezkedés tekintetében. Ma Szingapúr vagy Hongkong sokkal közelebb áll a klasszikus szabad versenyes kapitalizmus modelljéhez, mint azok az országok, ahol azt eredetileg kitalálták (Anglia, USA).

Egy működőképes „nyugatias” társadalmi berendezkedés két, egymással erősen összefüggő pilléren nyugszik: az egyéni szabadságon és az egyéni felelősségen. Ellentétben a konfuciánus ideállal, egy demokráciában nem létezik „jóságos uralkodó”, aki önzetlenül a népe boldogulásáért munkálkodik. A polgárok nem is várnak el ilyet. A kormányzat feladata a törvényes és biztonságos keretek biztosítása ahhoz, hogy mindenki maga keresse a boldogulását – ahogy akarja és ahogy tudja, a saját felelősségére. Földműveléssel, iparral, művészi tevékenységgel vagy – és ez talán a legfontosabb – kereskedelemmel.

A bartertől a szabadpiacig

Avagy hogyan alakult ki a gazdasági világrend, amelyben élünk, mitől lesz értékes egy áru, és miért fizetünk annyit érte, amennyit?

Az emberi civilizáció alapja: a csere

Vajon mi a legősibb mesterség? A régen viccesnek tartott közhely szerint a prostitúció, de erre semmi bizonyíték nincs (a prostitúció első nyomaira az ókori Mezopotámiában bukkantak, viszont akkor már sok más mesterség is létezett). Ellenben maga a kérdés tényleg legitim: mi az a tevékenység, amit az emberiség a legősibb idők óta űz, ellenben az állatok képtelenek rá? Mire mondhatjuk, hogy ez az, ami megkülönböztet minket?

A válasz: a csere. Az ősember vadászatból és gyűjtögetésből élt. Ezek a tevékenységek nem sokban különböznek attól, ahogyan az állatok szerzik az élelmet. Ellenben a csere valami olyasmi, amit kizárólag az ember művel.

Az élet szomorú alapigazsága, hogy szinte soha nincs a javakból annyi, hogy mindenkinek mindenből elegendő legyen. Néha igen, de leginkább nem. Viszont az gyakran előfordul, hogy az egyik embernek (vagy törzsnek) egyvalamiből több is van, mint kéne, másból meg sokkal kevesebb. Például a tengerparti törzs rengeteg halat tud fogni, de nincs elég tűzifája, hogy megsüsse. Az erdei törzs meg szó szerint megbotlik a rengeteg fában, de nincs haluk. Az állatvilágban ilyenkor kétféle módon reagálnak a felek: vagy tudomást sem vesznek egymásról, és mindenki él, ahogy tud, vagy megpróbálják elűzni a riválisaikat a kedvezőbb vadászterületről. Esetleg ellopják-elrabolják, amire szükségük van. Természetesen ezt az ember is megteszi, még ma is. Viszont valamikor valahol az őskorban valakinek eszébe jutott, hogy ha a tengerparti törzs elcseréli a fölösleges halait tűzifára az erdeiekkel, mindenki jól jár. Az önkéntes csere csodája az, hogy mindkét fél értékesebb jószágot kap azért cserébe, hogy lemond a számára kevésbé értékesről.

Ennek a felfedezésnek a jelentőségét a civilizáció kialakulásában nem lehet eltúlozni. Egyrészt lehetőséget adott rá, hogy a különböző nagycsaládok és törzsek ne csak riválist lássanak egymásban, hanem alkalmi, később állandó szövetségest is. Másrészt lehetőséget teremtettek a specializációra, vagyis hogy ne kelljen mindenkinek mindenhez értenie valamennyire, hanem csak az adott tevékenységben a lehető legjobb személy legyen vadász, szerszámkészítő vagy zöldségkertész, és a megtermelt fölösleget kicserélje azokra az árukra, amelyeket maga nem tud vagy nem akar előállítani. Előbb-utóbb kialakultak olyan központi helyek, ahová a közelből mindenki elhozta az áruját, hogy kicserélje arra, amire szüksége volt – megjelent a piac. A piacok körül pedig állandó települések jöttek létre: az első városok.

A kereskedelem szerepét az emberiség életszínvonalának emelésében egyszerűen nem lehet eltúlozni. Ha belegondolunk, kereskedelem nélkül a legtöbb ember kizárólag a túléléshez minimálisan szükséges javakat tudja megtermelni. Jó esetben – amennyiben nem veri el a jégeső a termést, nem eszi meg a farkas a nyájat, nem ég le az erdő, stb. De még a legjobb esetben sem marad ideje és ereje arra, hogy bármi olyat alkosson, ami „luxus”. Sőt, olyan kifinomultabb, magas színvonalon megmunkált szerszámokat sem, amelyek megkönnyítik a termelést. Ráadásul csere nélkül nincs is igazán motiváció arra, hogy bárki többet termeljen, mint amire a saját fogyasztásához szüksége van.

Persze a romantikus idealisták ilyenkor jönnek azzal, hogy mennyivel kevesebbet dolgoztak és mennyivel boldogabban éltek azok az ősközösségek, ahol senki sem termelt fölösleget. Lehet – de csak az első rossz termésig vagy szárazságig. Vagy amíg le nem mészárolta őket a szomszéd törzs, amelynek éppen nem volt elegendő ennivalója. A kereskedelem nélküli világ ugyanis a Mad Max világa: a szűkös erőforrásokért és a túlélésért vívott harcban mindenki ellenség, a legszűkebb család vagy nemzetség/törzs kivételével. A csere az, ami lehetővé tette, hogy az egyes embercsoportok az idegenekre ne csak fenyegetésként, hanem lehetőségként tekintsenek. Hogy ne az legyen az első gondolatuk, ha ismeretlennel találkoznak: „jobb lesz, ha megölöm, mielőtt ő öl meg engem”, hanem az, hogy „hátha van neki olyasmije, amire érdemes lehet elcserélni a fölösleges javaimat”.

Akármennyire is furcsán hangzik, a kereskedelem nemcsak az emberiség anyagi, de az erkölcsi fejlődésének is az alapja. Ha megnézzük a tízparancsolatot, civilizációnk egyik legősibb erkölcsi szabályrendszerét, ilyeneket találunk benne: „Ne ölj!”, „Ne lopj!”, „Ne tégy felebarátod ellen hamis tanúbizonyságot!”. Gondoljunk csak bele: ezek az előírások a magántulajdon és a kereskedelem fogalmai nélkül teljesen értelmezhetetlenek. Ha nincs csere, a lopás és az ölés a túlélésért folytatott küzdelem elkerülhetetlen velejárója (mint ahogy az állatvilágban látható). Az igazmondás sem jár semmilyen előnnyel, amennyiben a cél nem a kereskedelemhez elengedhetetlenül szükséges bizalom kialakítása és fenntartása.

A bizalom ugyanis megint csak egy kizárólagosan emberi tulajdonság, amelynek kialakulásához elengedhetetlen volt a csere intézménye. Ha az állatvilágot nézzük, a bizalom szintén teljesen értelmetlen fogalom. Evolúciós szempontból egyetlen racionális oka lehet annak, hogy az egyén valaki más érdekét figyelembe véve cselekedjen: az, hogy a „valaki más” az illető utódja, esetleg közeli rokona (mint ahogy ez a falkákra, illetve az őskori törzsekre jellemző volt). A természetben, aki nem vérrokon vagy szexuális partner, az szükségképpen rivális és ellenség. Ellenben, ha létezik a csere intézménye, akkor egy idegenből is lehet hasznos partner, szövetséges, akár barát is. És épp ez a bizalom alapja: a reális lehetőség, hogy a másik ember nem feltétlenül akar neked rosszat, hogy a „kívülállókkal” való interakció nem zéró összegű játszma (vagyis nem csak a másik rovására lehet jól járni).

Összességében tehát egyáltalán nem túlzás kijelenteni, hogy végső soron a cserekereskedelem kialakulása emelte ki az embert az állatvilágból, és indította el a civilizálódás rögös útján.

Tartalom

Előszó

Egyéni szabadság – egyéni felelősség

A bartertől a szabadpiacig

Az emberi civilizáció alapja: a csere

Kapitalizmus + verseny = innováció

A piac csodája

Mitől lesz egy árunak értéke?

Mikroökonómia kezdőknek – Miért kerülnek annyiba a dolgok, amennyibe?

Mindennapi pénzügyeink

Mi a pénz, és mire való?

Hogyan működik a bankrendszer?

Az idő pénz

Fogyasztás, befektetés, spekuláció

Mibe fektessük a pénzünket?

Mi lesz veled, kapitalizmus?

Mire jók a közgazdászok?

2008 – a Nagy Recesszió

A növekedés korlátjai

Digitális kapitalizmus

Menedzsment – Az irányítás művészete

Migráció és gazdaság

Állam/rendszer/gazdaság – Variációk egy témára

Mire jó az állam?

A magyar államigazgatás (problémás) működése

Ha a világ proletárjai nem akarnak egyesülni…

Szocializmus vs. kapitalizmus: két latin-amerikai példa

Lehet, hogy van jobb rendszer a kapitalizmusnál, csak még nem találták ki…

Klientúra és oligarchia

Végszó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License