Date: 2026-09-18T06:37:52Z
Description: Szilveszter éjszaka, Oslo. Harry Hole a bérelt lakása erkélyének mellvédjén egyensúlyoz. Otthagyta a rendőrséget, felhagyott az ivással, és a nő, akit szeret, halott. Az utca fényei tizenhét emelettel alatta pislákolnak. Ahogy e percben mindenki a városban, ő is visszaszámol… Újév napján Oleg Fauke korán kezd a gyilkossági osztályon, mert az éjjel megöltek valakit. Ám alighogy megkezdik a nyomozást, máris két újabb holttestre bukkannak, és az elkövetés módja mindkét esetben bizarr és brutális. Hamar kiderül, hogy minden áldozatnak köze volt a filmszakmához, ráadásul felismerik, hogy a bűntette
Publisher: Central Kiadói Csoport
Rights: Copyright © Jo Nesbø, 2026 Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026 Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2026

Jo Nesbø

KEGYELEMLÖVÉS

Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Nådeskudd

Copyright © Jo Nesbø, 2026

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2026

A fordítás a NORLA pénzügyi támogatásával készült

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,
és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos
engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető
felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-615-132-033-4 (papír)

ISBN 978-615-132-034-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László
www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Első fejezet

Harry a nyitott erkélyajtón át hallotta, hogy a lakásban Elvis Costello egy végtelenül lassú és szép dalt énekel. A Shipbuildinget.

Két óra volt még hátra éjfélig.

Harry végighordozta a pillantását a városán.

Oslón.

Fordított csillagos égboltként terült el alatta.

Lenézett. Megviselt Dr. Martensének orra átnyúlt a keskeny mellvéd tetején, amelyen egyensúlyozott. Tizenhét emelettel lejjebb az Aker folyó felé vezető lejtőt borító hó szürkésen csillogott. A Sannerbrua hídon nem sétált senki sem, csak néhány autó haladt rajta. Senki sem látná, ha lezuhanna. Az emberek meleg házakban ücsörögnek jól kicsípve, és másra figyelnek. Előre.

Visszaszámolnak, hogy hangos dörrenéssel robbanjanak át az új évbe.

Harry azért számolt vissza, hogy tompa puffanással földet érve hagyja maga mögött a régi évet és ezt a régi életet. És hátrafelé figyelt.

A nap során leltárt készített.

Munkanélküli rendőr, alkoholista, és már elmúlt ötven. Öt gyilkosság írható a számlájára, és három még mindig nyomja a lelkét. Egy barátja van, akire számíthat, és ő is alkoholista. Van egy felnőtt mostohafia, akit nem akar terhelni, és egy vér szerinti fia, akit egy kollégája felesége szült.

De mindezzel együtt tudott volna élni.

De itt van Rakel. A nő, akit jobban szeret, mint amennyire magát gyűlöli.

És aki több mint két éve halott.

Ezt az időt Harry úgy töltötte, mint akit élve eltemettek, miközben akár halott és szabad is lehetett volna.

Megpróbálta halálra inni magát, de nem sikerült. Az sem.

Persze tehetett volna újévi fogadalmat, de így egyszerűbb. És gyorsabb.

Megtaszította a szél, és hogy ne essen hátra a cipősdoboz méretű erkélyre, amely annyira tipikus volt a háború után épült lakótömbökön, előredőlt.

A szél hirtelen elállt, és Harry azonnal hátrarándult.

Visszanyerte az egyensúlyát, és halkan káromkodott, hogy a felesleges túlélési ösztön így elbánt vele. Szíve vadul vert, mintha ki akart volna törni a melléből, hogy megszabaduljon ettől az őrülttől. Harry mély levegőt vett.

– …diving for dear life – énekelte Elvis Costello. Lebukni az életért.

Hát igen.

Harry felemelte az egyik lábát az erkély mellvédjéről, de meggondolta magát, és megint letette. Mert akkor felhangzott Chet Baker második, hosszú trombitaszólója.

Lehunyta a szemét, és várt. Először a zene. Aztán a sötét és a szabadság.

Bent a kis lakásban halkan recsegett a hanglemez. Aztán Chet Baker rákezdett a szólóra, amely egyszer megríkatta Rakelt.

A szerény szóló először szinte elnézést kért, hogy létezik, majd felkorbácsolta a hallgató érzelmeit.

A dzsessztrombitás Bakert már teljesen tönkretette a heroin, amikor 1983-ban egy londoni bárban megismerkedett Costellóval, aki elcsalta egy stúdióba, hogy közösen rögzítsenek egy dalt. Øystein szerint Baker azt vette fel utoljára, mielőtt ötvennyolc éves korában Amszterdamban kizuhant egy hotel ablakán és életét veszítette.

Mindjárt vége a szólónak.

Harry felkészült az apró lépésre, a fájdalommentes semmire.

Másik zene hangzott fel.

Los Lobos. Will the Wolf Survive? A gitárriffet akár egy tánczenekar is játszhatta volna. És hát pont az is játszotta. Egy remek tánczenekar.

Harry kinyitotta a szemét, előhúzta a telefonját, és a kijelzőre pillantott.

Káromkodva leugrott a mellvédről, és felvette.

– Mondd!

– Csak boldog új évet akartam kívánni – felelte Oleg, a mostohafia. – Hogy vagy?

– Egy kilenctől tízig terjedő skálán… – kezdte Harry.

– Kilenc – fejezte be helyette Oleg.

A két óra múlva kezdődő új év üres lapként terül el előttem.

És én vagyok az elbeszélő.

De most még nincs történet. Ezekben a másodpercekben még nem született meg a döntés, mutatóujjam még nem nyomta le a billentyűt, amely majd nekiütődik a festékszalagnak, és leírja az első, visszavonhatatlan betűt a papírra.

Még nem kell semminek megtörténnie abból, amit kigondoltam.

Én vagyok az elbeszélő, és nem tudom, mi hajt. Persze meg tudok fogalmazni pár feltételezést, amelyek azon alapulnak, amit arról olvastam, hogy más művészek mit nyilatkoznak a munkájukkal elérni kívánt célról. Azok, akik nem szépítik a saját mozgatórugóikat, őszintébbnek tűnnek, de ha olyanok, mint én, akkor nem tudják. Nem igazán. Akkor jutok a legközelebb a válaszhoz, ha Luthert idézem, akit Walter Hill 1979-es mesterművében, a Harcosokban megkérdeznek, miért gyilkol. „Semmi oka. Csak szeretek ilyesmit csinálni.”

Azt viszont tudom, hogy most olyan műalkotást fogok készíteni, amit senki sem hagyhat figyelmen kívül. Most az enyém lesz, csak az enyém.

A lap még mindig üres. Még mindig meggondolhatom magam. Hagyhatom, hogy az új év olyan legyen, mint az előzőek: biztonságos és be nem teljesült.

Vagy megírhatom ezt a filmet. Leforgathatom és megrendezhetem. Játszhatok benne. És aztán megvághatom pontosan úgy, ahogyan akarom. Arra gondoltam, hogy simán csak Filmnek fogom hívni. Mert ez lesz az utolsó, amit csinálok, ez határoz majd meg az utókor számára.

Mély lélegzetet veszek.

Képzeletben lenyomom az első billentyűt. Egy „F”-et.

Második fejezet

Felicia megcsodálta a filmsztármosolyát a nagy képernyőn. Fehér, egyenletes fogsorát vérvörös ajak keretezte. Ennek köszönhette a karrierjét. Meg persze a szemének. Egy rendező smaragdzöldnek nevezte, így hízelgett neki, hogy játsszon a filmjében.

És hát amikor ilyen jól világították be, tényleg smaragdzöld benyomást keltett.

A fény eltűnt. Egy szilveszteri rakétától származott, amelyet túl korán lőttek fel a csillagos ég felé, és most kihunyt. És ez nagyjából mindent elmondott.

Elfordult a tükörképétől, amely egy üzlet sötét kirakatából nézett vissza rá, és dobbantott párszor a járdán, hátha sikerül felmelegednie, de hiába. Nyolc óra volt, és a hőmérő szerint mínusz tizenkét fok, de inkább mínusz húsznak érződött, mert az oslói Kvadraturen negyed utolsó, prostituáltak által használt utcájába besüvített a szél a fjord felől, amely még nem fagyott be.

Ma este kevés más prostituált dolgozott, és stricit természetesen sehol sem lehetett látni. Nyilván már megkezdték az újévi ünneplést, és behűtött pezsgőt kortyolgattak. Feliciának soha nem volt stricije. Sem menedzsere. Még a gondolatát is gyűlölte, hogy valami főnök ugráltassa.

Neki csak a heroin volt.

És azt is gyűlölte. Azt is észrevette a kirakatban, hogy magas arccsontja, amely valaha kiemelte a szépségét, most csak azt emelte ki, hogy milyen ijesztően lefogyott.

Keserű paradoxon, hogy az egyetlen adottságához, ahhoz, hogy mágnesként vonzotta mind a férfiak, mind a nők pillantását, az társult, hogy ösztönösen undorodott attól, hogy nézik. Még a prostituáltként eltöltött hosszú évek után is ragaszkodott ahhoz, hogy ne kapcsoljanak lámpát, és minél több ruhát magán tarthasson. Nem mintha bármit szégyellt volna, dehogy, a szépséget illetően kevesen vehették volna fel vele a versenyt. De ott volt az a pillantás. Az, amely mindent be akart fogni, uralni vágyott, basáskodni. Mert ő fizetett. Akár a mozijegyért, akár az orális vagy behatolásos kielégülésért. Persze mondhatta volna, hogy így kezdődött az egész, kis adagokkal, hogy csökkentse az ellenérzéseit, amikor a rendezőasszisztens elkiáltotta magát, hogy „Tessék!”, és forogni kezdett a kamera. Aztán az adagok megnőttek, és már nem csak a kamera előtt élt az anyaggal. És azután is folytatta, hogy az éppen csak megindult filmes karrierjének hirtelen vége szakadt, és fiatal lányként azzal finanszírozta a következő lövést, hogy új szerepet játszott el: a begerjedt luvnya szerepét.

Az órájára pillantott. Tíz perccel múlt nyolc. Meg lehetett fagyni, és ennél csak hidegebb lesz… Hozott ugyanis egy újévi fogadalmat. Leteszi a heroint, méghozzá egyik napról a másikra. Ezt angolul úgy mondják, hogy cold turkey, vagyis hideg pulyka. Már korábban is csinált ilyet, és most előre rettegett. A kifejezés a hirtelen elvonás okozta hidegrázásra utalt, a megkopasztott pulykára emlékeztető libabőrre. De a mostaninál sokkal rosszabb úgysem lehet, elvégre a hideg már a csontjáig hatolt. Éjfél előtt mindenesetre még ígért magának egy utolsó lövést, beállva átvitorlázik az új évbe, aztán soha többé nem nyúl heroinhoz.

Az egyirányú utcán lassan végighajtott egy fekete autó, úgy, ahogyan egy éhes vendég lépdel a hotel büféasztala mellett. A választék errefelé nem igazán volt csábító, hacsak az illető nem a különös vágyaihoz keresett partnert, és Felicia abból inkább kimaradt volna. Azért állt itt a sor végén, az étlap legalján, mert a kuncsaft, ha már eljutott idáig, remélhetőleg engedett annyit az elvárásaiból, hogy vonzónak fogja találni. És itt persze attól sem kellett tartania, hogy felveszi egy biztonsági kamera, és csúnya pletykák kezdenek terjedni róla.

Az autó egyre közeledett. A sofőr előredőlt, és végigmérte Feliciát, aki kidugta vézna combját a műszőrme kabátja alól, kidüllesztette a mellkasát, felfújta beesett arcát, és kijátszotta az aduját. A filmsztármosolyát. De az autó nem fékezett. A nő megfordult, és figyelte, amint a kereszteződésben jobbra fordul. Szóval valószínűleg visszajön.

Így is lett.

Két perccel később megint megjelent, most valamivel gyorsabban közeledett, ami azt jelentette, hogy a terepszemle befejeződött, és megszületett a döntés.

Feliciához érve közelebb húzódott a járdához, és leeresztette az ablakot. A nő lejjebb hajolt. A kocsiban nem terjengett kellemetlen szag, és a hátsó ülésen nem ült senki.

A férfi úgy állította be a napellenzőt, hogy a magas utcai lámpák fénye nem világította meg az arcát.

– Helló! – szólalt meg. – Mennyibe kerül egy közösülés?

– Ezerkétszáz.

A közeli, ukránok által működtetett bordélyban kétezret kértek, de hát ott szobával és ággyal is szolgáltak.

– Ugorj be!

– Csak kápét fogadok el.

– Rendben.

A férfi átnyúlt az anyósülésen, és kinyitotta Feliciának az ajtót.

A nőt már többször összehozta a balszerencse olyan őrültekkel, akik arra gerjedtek, hogy megverték, úgyhogy élesen figyelte a férfi viselkedését. Az erőszakos alakokat általában hamar elárulják a részletek. De nem mindig. És persze azok az igazán veszélyesek, akik jól el tudják rejteni, hogy milyenek.

Megálltak egy piros lámpánál. A tükörről egy repülőgép lógott.

– Innen öt percre van egy helyem – jegyezte meg a férfi.

– Ezerkétszáz a kocsiban – felelte Felicia. – Ha bemegyünk valahová, az ezerötszáz. Ha nem hozol vissza, ezernyolcszáz.

– A kesztyűtartóban van kétezer.

Felicia kinyitotta a kesztyűtartót, és a kabátja zsebébe dugta a Sigrid Undset arcképét viselő négy bankjegyet.

A férfi beárnyékolt arcvonásaiban volt valami halványan ismerős. Talán korábban rendszeresen járt hozzá. Nem volt könnyű eldönteni az ilyesmit, a heroin radírként esett neki az emlékezetének, élete teljes fejezeteit törölte. Vagy talán a tévében látta? Ő maga is megszámlálhatatlan alkalommal válaszolt arra a kérdésre, hogy találkoztak-e már korábban, egy egyszerű „nem hiszem”-mel, mert mi értelme lett volna kifejteni, hogy a másik valószínűleg egy fiatalabb kiadására emlékszik a Prédikátorban játszott szerepe miatt.

Az NRK klasszikus zenei csatornája szólt, de olyan halkan, hogy szinte elnyomta a fűtés zúgása. A hőmérséklet hirtelen emelkedése miatt Felicia töredezett körmű ujjaiban fájdalmasan lüktetett a vér. Már alig várta, hogy belőhesse a karjába az utolsó, újévi adagját, és befejezhesse ezt a szar évet. Aztán remélhetőleg már nincs hátra túl sok.

Öt perc néma autózás után megálltak a vasút és a Középkor Park között elhelyezkedő mobil munkásszállások előtt. A barakkok sötétségbe burkolóztak, az építkezés a karácsonyi időszakban nyilván szünetelt. A férfi nem tűnt tipikus nomád építőmunkásnak, kurta mondatai alapján akcentus nélkül beszélt norvégul, autóval jött, és elegáns, szürke gyapjúkabátot viselt.

A letaposott havon át odament az egyik barakkhoz, amelynek nyilván nem volt zárva az ajtaja, mert szélesre tárta, és tartotta Feliciának.

A nő megállt az ajtó előtt, és szokásához híven felmérte a helyzetet. Nem azért, mert egy barakkba hívták be, többször nyújtott már szolgáltatásokat hasonló helyeken olyan magányos férfiaknak, akiknek a származási országa máshogyan tekint a pénzért vett szexuális aktusokra. Mindig minden gond nélkül zajlott. De a gyapjúkabátos férfival valami nem stimmelt. Nem tartozott oda.

A férfi benyúlt az ajtón, és rácsapott a falon egy kapcsolóra. A cellaszerű helyiséget hirtelen úgy öntötte el a fény, mint egy forgatási helyszínt.

Felicia felismerte, hogy két állványról hideg Fresnel lámpák világítják be a szürke falakat, az emeletes ágyat és a teakonyha előtti asztalt. A harmadik állványra erősített kis kamerára is mintha ráismert volna.

– Nem filmezhetsz – közölte a férfival.

– Csak látni akarom. Mindent látni akarok.

Feliciát elöntötte az undor.

– Bocs, haver, de én ilyesmiben nem vagyok benne.

– Dehogynem. Mennyi?

A férfi hangja is ismerősnek tűnt, de Felicia tudatalattija nem kötötte össze sem a hangját, sem az arcát semmi erőszakossal. És miután kifizette az utolsó adagot, semmi pénze nem maradt. Tényleg semmi. Az undor egyre magasabbra tolult a torkában. Fojtott, rekedt hangon válaszolt.

– Plusz háromezer.

A szám automatikusan jött, talán azért, mert a Prédikátor színészei annak idején ennyi napidíjat kaptak.

A férfi elővette a tárcáját, kihúzott belőle három bankjegyet, és Felicia felé nyújtotta.

A nő elvette a pénzt, és belépett a barakkba.

Észrevett az asztalon egy szűrőre hasonlító tárgyat.

– Süteményt sütsz?

A férfi felnevetett.

– Az egy vívómaszk. Vedd fel!

Felicia nem kérdezett semmit. Biztosan történt valami a férfival fiatalkorában, talán egy csaj visszautasította a vívóklubban. Általában ilyesmikről volt szó. Mindegy, a lényeg, hogy itt bent jó meleg van.

Kigombolta a kabátját, letette a székre, és kérdő pillantást vetett a férfira, majd a bólintására kibújt a pulóveréből. Mire áthúzta a fején, a másik már ott állt előtte a maszkkal.

– Segítek! – ajánlkozott.

Felicia évek óta nem hallott ilyet senkitől. Lehajtotta a fejét, és a férfi ráadta a maszkot. Tartozott hozzá egy gallér, amely nyilván a viselője nyakát védte, de hátul teljesen nyitott volt, csak egy pánt tartotta.

– Kicsit meghúzom. – A férfi a háta mögé lépett.

A maszkból a sűrű rács ellenére minden nehézség nélkül ki lehetett látni.

Az asztalon egy csavarhúzó méretű mikrofúró feküdt, rajta egy hosszú fúrófej, amelynek a végén egy fakocka látszott. Az építőmunkásoknál ez nyilván megszokott.

Volt mellette egy szájharmonika-tartóra hasonlító eszköz, egy mobiltelefon és egy tekercs fekete ragasztószalag. A ragasztószalag nem tetszett a nőnek. Várta, hogy megfeszüljön a tarkóján a pánt, de ehelyett kattanást hallott, és az egyik csuklóján hideg fémet érzett. A férfi megrántotta a másik csuklóját, és újabb kattanás hallatszott. Bilincs. A francba! Ha durván akar játszani, legalább megkérdezhette volna, hogy az ilyesmi része-e a kínálatnak.

Megpördítette Feliciát, és az asztal felé rángatta. Amikor a nő elveszítette az egyensúlyát, megragadta, és lelökte egy székre. Lefogta, és recsegő hang hallatszott, amint ragasztószalagot tépett le a tekercsről.

Felicia megrémült. Ez nem egy átlagos perverz. Vadul vert a szíve, és menekülni akart.

– Mi a faszt csinálsz? – ordította bele a maszkba.

A férfi nem válaszolt, csak némán megkerülte, és a nő a mellkasára, karjára és hátára nehezedő nyomás miatt rájött, hogy hozzáragasztották a székhez.

Amikor megérezte a férfi kezét a lábán, rúgni próbált. Ha maradtak volna izmai, talán meg tudta volna nehezíteni a dolgát, de így pár másodperccel később már a bokája is hozzá volt ragasztva a székhez. A fején kívül egyetlen porcikáját sem bírta mozdítani.

Felsikított, és közben maga elé képzelte a sötét barakkokat. Úgy ordított, ahogyan a torkán kifért.

– Nem rossz! – jegyezte meg a férfi. – De azért tartogass valamennyit akkorra, amikor tényleg van értelme.

Megint letépett egy kis ragasztószalagot, ráerősítette a mobilt a maszk rácsára, és így részben eltakarta Felicia elől a kilátást. A telefon alatt hozzáragasztotta a szájharmonika-tartót a maszk merev oldalához. Belenyomta a fakockát a tartóba, és így a fúrófej a maszk felé mutatott.

Megnyomta a telefont, és Feliciát egy pillanatra elvakította a képernyő. Hunyorgott, és egyenesen a saját arcába bámult, méghozzá premier plánban.

– Mit akarsz? – nyögte.

– Ugyanazt, amit te – felelte a férfi halkan és lassan. – Lőni. Csak én egy jelenetet.

Elmosolyodott, és Felicia hirtelen felismerte. Hát persze. De annyi év telt el azóta, és annyira megváltozott.

– Amikor bekapcsolom a fúrót, minden megy majd magától – folytatta a férfi. – Ha nem akadályozom meg, át fogja fúrni a fakockát. Húszcentis, szóval szépen átmegy a kockán és aztán bele a fejedbe. Érted? Fontos, hogy megértsd. Szóval érted?

Felicia pislogott.

– Te vagy az – suttogta. – Te…

– Pofa be! – ordított rá a férfi hirtelen támadt dühvel. – Csak bólints, ha érted!

A nő kinyitotta, majd becsukta a száját, és végül bólintott. Engedelmeskedett. Úgy, ahogyan mindig engedelmeskedett azoknak a férfiaknak, akikbe következetesen rossz ítélőképességről tanúbizonyságot téve állandóan belezúgott.

– Köszönöm – nyugtázta a férfi a választ. – Készen állsz? Te azért tudsz ezt-azt a filmekről, szóval talán tudod, ki találta ki A légy híres „Félj! Nagyon félj!” tagline-ját? Nem? Mel Brooks. Vicces, hogy pont egy komikustól származik, nem? Ezt csak azért mondom, mert e miatt a maszk miatt úgy nézel ki, mint egy légy. Szóval itt a rendezői instrukcióm: Félj! Felvétel!

Megérintette a telefon oldalát. A rögzítés gombja pirosan világított, és elindult a számláló. Aztán bekapcsolta a fúrót, és Felicia fülébe szinte bemart a vékony, magas frekvenciájú hang.

Látta a képernyőn, hogy arca elsápad, szája elkerekedik, és szeme hatalmasra tágul.

Nem úgy érezte, hogy tükörbe néz, hanem mintha valaki mást, egy színészt figyelt volna egy horrorfilmben. Az egész csak rossz álom lenne? A telefon felett látta, hogy a férfi a kamera keresőjébe mered. Aztán elkapta róla a pillantását, mert észrevette, hogy a telefon alatt mozog valami. A fúró. Úgy közeledett a szája magasságában az arcához, mint egy csiga csápja.

És akkor rájött, hogy nem álmodik. Meg fog halni. Ezt egészen biztosan tudta. Mert emlékezett, mit suttogott a fülébe a rendezőasszisztens, amikor először járt egy nagy filmforgatáson. „Ne feledd, hogy itt mindenkinek, de tényleg mindenkinek az a leghőbb vágya, hogy rendező legyen.”

– Miért??? – sikította teljes pánikban, a könnyeivel küzdve. – Miért csinálod?

A férfi nem válaszolt, de ajka halvány mosolyra húzódott. Tetszett neki, amit a keresőben látott, élvezte, amit Feliciától kapott.

A nő vadul rángatta a fejét, és közben nem hagyta abba az ordítást, de nem tudott megszabadulni a fúrótól és a telefontól. A fúrófej elérte az ajkát.

Elhallgatott, és összeszorította a fogát. Nem igaz, valójában nem reméli, hogy nemsokára vége szakad az életének, csak mert ez az év nem alakult túl jól. Még akar több évet. Több szar évet. Látni akarja a rakétákat, a francba is! De akkor megérezte, hogy a fúró forgó feje neki-nekiütődik a fogát borító zománcnak, belerezgett a koponyája, orrába égett csont szaga csapott, és tudta, hogy már elveszítette az egyetlent, ami még megmaradt neki, a filmsztármosolyát, és hogy a fúró nemsokára eléri az idegeket.

A telefon kijelzőjén látta, hogy szeméből folynak a könnyek, és csíkokat szántanak a ráncait takarni hivatott púderbe.

A Pinewood bunkerben összeverődött filmeseknek volt egy kifejezésük a színészek utolsó forgatási napjának a legutolsó felvételére, mielőtt a stáb szokás szerint megtapsolta volna őket, hogy aztán összepakoljanak és hazamenjenek.

Kegyelemlövés.

Harmadik fejezet

Oleg Fauke odaállt a fehér ruhás bűnügyi technikus mögé, és lenézett a földön fekvő holttestre.

– Szóval? – kérdezte.

– Hogy úgy mondjam, korán kezdődött az új év – felelte Roar Midtstuen anélkül, hogy felpillantott volna.

Oleg bólintott. Reggel hat óra volt. Lágy durranás hallatszott. Az Ekeberg-hegy felett felrobbant egy magányos rakéta, amely megkésve csatlakozott a bulihoz. Darabjai izzó parázsként szóródtak szét a sötétbe burkolózó házak felett, amelyek lakói napfelkelte után kibújnak majd az ágyból, és a Bécsi Filharmonikusok újévi koncertjének közvetítését hallgatják, vagy a garmisch-partenkircheni síugrást nézik, amelyre idén csak három norvég kvalifikálta magát. Oleg is hasonlót tervezett, amikor Helgával lefektették a gyerekeket, akik most először maradhattak fenn éjfélig.

– Látom, olyan vagy, mint a nevelőapád – jegyezte meg Midtstuen, és lefényképezte a holttestet.

– Ezt meg hogy érted?

– Rögtön eljössz a tetthelyre.

Oleg vállat vont. A gyilkosságiak nem egészen úgy dolgoztak, ahogyan a filmekben. A nyomozók például nem pattantak azonnal autóba, mihelyt valahol előkerült egy hulla. Néha egyáltalán nem mentek ki a tetthelyre, csak az elkészült fényképeket és rajzokat tanulmányozták. De Harry másképpen működött. Ő látni akart, mint azt Olegnek elmagyarázta. Hallani. Érezni a szagokat. Megtapasztalni a hangulatot, amely néha teljesen belengte a helyszínt.

Amikor Oleg megkapta a nyomozói állást, felkészült rá, hogy össze fogják hasonlítani a nevelőapjával, elvégre Harry legenda volt. És talán szellem is. Oleg mindenesetre nem azért hajtott el a tetthelyre, hogy ne maradjon el Harry mögött. Egyszerűen csak nem látta értelmét annak, hogy lemondjon azokról a módszerekről, amelyekről bebizonyosodott, hogy működnek.

Körbenézett. Szimatolt és fülelt. Lehunyta a szemét, és figyelt. De gondolatai elkalandoztak, oda, ahová nem akarta. Magában szitkozódott, és kinyitotta a szemét. Megpróbált koncentrálni.

Az ajtót egyértelműen feltörték, talán pajszerrel vagy hasonlóval, de odabent semmi sem utalt küzdelemre. A férfi egy vastag szőnyegen feküdt az íróasztal és a könyvespolc között. A szőnyeg felszívta a két lőtt sebéből kifolyt vér legnagyobb részét. Az egyik golyó a homlokát érte, a másik a mellkasát. A zakója az íróasztal mögötti széken lógott. Úgy tűnt, a gyilkos mindent a lehető legnagyobb rendben akart hátrahagyni.

– Megvan a fegyver, amit használtak?

– Nincs.

– Körülnézhetek?

– Maradj a fal mellett, és ne nyúlj semmihez!

Oleg felsóhajtott, és felfelé fordított, gumikesztyűs tenyere felé biccentett. Így szokták tartani a kezüket, nehogy véletlenül hibát kövessenek el, mondjuk, megvakarják az állukat, és aztán megérintsenek valamit, és így a helyszínen hagyják a DNS-üket.

– Jól van – felelte a bűnügyi technikus. – Ezt minden új kollégának elmondom.

A legfelső emeleten lévő lakás a Bjørvikára és az Ekeberg-hegyre nézett, és nagyobb volt, mint az a város keleti részén megszokott. A berendezés, a bútorok és a falakon lógó képek arra utaltak, hogy a tulajdonos sokat utazott. Az íróasztalon egy ülő Buddha mosolygott titokzatosan, lehunyt szemmel. Oleg arra gondolt, hogy tőle nem számíthat segítségre, és a konyha felé vette az irányt. Az illatok Thaiföldre emlékeztették. Citromfű, galanga, kókusztej, koriander. Helgával Thaiföldön voltak nászúton, és az élményeken kívül recepteket is hoztak haza. Oleg többször készített már thai ételt, amikor valami különleges finomságra támadt kedvük, és egyre jobban ment neki, de aztán Olav születésekor Helga kijelentette, hogy az erős fűszerek nem tesznek jót az anyatejnek, és berekesztették a thai főzőcskézést. Azt is berekesztették.

Továbbindult. Rendezett gyerekszobák. A hálóban egy bűnügyi technikus éppen a bevetett franciaágy melletti szekrényben lévő ruhákat fényképezte úgy, hogy közben rájuk világított egy lámpával. Oleg rájött, hogy értetlen arcot vághatott, mert a technikus minden bevezetés nélkül elmagyarázta svédül, hogy infravörös fénnyel készíti a képeket.

– Így meg lehet látni olyan vérfoltokat és lőpornyomokat is, amiket szabad szemmel nem vennénk észre. Te a nyomozóktól jöttél?

– Igen. Oleg Fauke. – Automatikusan kezet nyújtott, de azonnal visszarántotta, mert a bűnügyi technikus meg sem moccant. – Elnézést – nyögte, és nagyon remélte, nem látszik, hogy elvörösödött.

– Semmi gond. Látom, új vagy.

Oleg bólintott.

– Eddy Jonasson. A bűnügyi technikusok svéd erősítése.

Váltottak pár szót, majd Oleg továbbment a fürdőbe. A csap feletti tükröt nem csíkozták fogkrémnyomok, mint nála és Helgánál.

– Fauke?

Az ajtónyílásban álló, Oleggel egyidős férfi széles szárú, magas derekú farmert, trendi bomberdzsekit, fehér futócipőt és bokazoknit viselt, bár kint meg lehetett fagyni. Oleg elképzelni sem tudta, hogy a bűnügyi ügyelet munkatársai miért szeretnek úgy öltözni, mint a nyugat-oslói fiatalok. Lehet, hogy ez valami belsős poén, amelyet neki senki sem magyarázott el.

– Az asszony meg a gyerekek a szomszédnál vannak. Akarsz beszélni velük?

Oleg gondolkozott, és közben a tükörben tanulmányozta az arcát. Sötét haját és barna szemét az anyjától örökölte. Talán ezért látta mindig Rakelt, amikor tükörbe nézett. Illetve nem látta, hanem inkább kereste. Mert nem múlt el nap anélkül, hogy ne gondolt volna rá. A fájdalom, amelyről úgy gondolta, idővel csökkenni fog, csak nőtt. És ha beszélni akar valakivel, aki éppen most veszítette el egy hozzátartozóját, akkor félre kell tolnia a saját gyászát. Az együttérzés nem segít abban, hogy megtalálja a dolgozószobában fekvő férfi gyilkosát, a vigasztalás pedig papi teendő.

Ezt Harrytól tanulta. Persze tudta, hogy minél kifürkészhetetlenebb és hidegebb Harry sápadt arca, minél elutasítóbb a kék szeme, annál hevesebben tombolnak benne az érzelmek és a gyász. Oleg túlélte az anyja halálát, és továbblépett. Talán azért, mert ő maga is családot alapított. Talán így alkotta meg az embert az evolúció. Harry viszont elmerült. Még azután is egyre mélyebbre süllyedt, hogy megtalálta és megölte Rakel gyilkosát. Az utolsó pillanatban – ironikus módon – egy újabb gyilkossági ügy mentette meg. A munka. Az, hogy elterelték a figyelmét. Hogy az egyetlen dolgot csinálhatta, amelyhez saját bevallása szerint értett.

Oleg korábban úgy gondolta, hogy az anyja halála még közelebb hozza majd őket egymáshoz, de rájött, hogy tulajdonképpen csak Rakel kötötte őket össze. Harry valójában nem őt szerette, hanem csupán az anyja iránt érzett szerelem miatt vállalt felelősséget érte.

Vagy nem?

És hát ott volt még egy másik gondolat, amelyet minden igazságtalansága ellenére sem tudott kiverni a fejéből. Hogy ha Harry nem lépett volna be az életükbe, akkor még mindig lenne anyja. És Olavnak meg Juliának nagyanyja.

– Akarsz beszélni velük? – ismételte meg a kollégája a kérdést.

– Megyek – felelte Oleg.

Negyedik fejezet

– A sértett neve Birger Neslund. Ötvenöt éves volt.

Oleg végigpillantott a hat főből álló, ideiglenes nyomozócsoporton, amelyet az osztály vezetője, Katrine Bratt, hirtelen össze tudott állítani. Sok kollégájuk nem tért még vissza a karácsonyi szünetről.

– Egy építőipari céget vezetett, és tizennyolc alkalmazottat foglalkoztatott. A feleségét Lamai Neslundnek hívják. Két gyerekük van, négy- és hatévesek. Az asszony azt mondta, hogy a pincében volt a gyerekekkel, amikor a férjét lelőtték. Vízért ment fel a kutyának, és akkor vette észre, hogy az ajtót feltörték, és a férjét lelőtték. Se nem látta, se nem hallotta, hogy járna valaki a lépcsőházban, vagy beszállt volna a liftbe. A lakásból nem tűnt el semmi, és a helyszínelés során nem találtunk cipőnyomokat. A padlót nem sokkal korábban mosták fel, szóval, mivel az utcákon nagy a latyak, az elkövető vagy elkövetők talán levették a cipőjüket, vagy lábzsákot használtak, ahogyan mi is szoktunk.

– A pincében voltak? – kérdezte Skarre, és kisöpörte egyenes haját a homlokából. Alacsony volt, és Oleg már korábban rájött, hogy nem csak testileg kicsi. – Ez most olyan, mint az a Fritzl-ügy?

Oleg néha arra gondolt, hogy ugyanezek a poénok talán sikert aratnának, ha olyasvalaki sütné őket el, aki kevésbé nyilvánvalóan vágyik elismerésre.

– Nos… – szólalt meg, és Katrine enyhén megemelt szemöldökén látta, a nő tudja, kitől van a fordulat.

Nem tudta volna megmondani, miért, de az első naptól kezdve arra gyanakodott, hogy Katrine és Harry között volt valami. Talán csak azért, mert a nőnek ugyanolyan sötét haja, karcsú alakja és magas arccsontja volt, mint Rakelnek. Vagy talán azért, mert valahányszor Harryt említették, enyhe pír jelent meg az arcán, mintha el akart volna titkolni valamit Oleg elől.

– Az asszony szerint a gyerekek imádják a kutyát, és szilveszterkor éjfél körül mindig olyan helyre húzódnak, ahol nem zavarhatják a hangok meg a fények.

– A rakéták miatt – szólalt meg Wulf, Skarre kevésbé nagyszájú és szerencsére valamivel szimpatikusabb árnyéka. – Én is ezt csinálom a kutyámmal. Beengedem a garázsba, amikor puffogtatnak. Tudtátok, hogy a kutyáknak is lehet PTSD-jük? Úgy van, hogy…

– Mit tudunk az asszonyról? – szakította félbe Katrine.

– Tizennyolc éves korában érkezett Norvégiába Thaiföldről a nővérével, aki két évvel idősebb nála – felelte Oleg, és lepillantott a jegyzeteire. – Masszőrként dolgoztak, és küldtek haza pénzt a családjuknak. Munka közben ismerkedett meg Birger Neslunddel, és összeházasodtak. Dolgozott kicsit sminkesként is meg egy thai étterem konyháján Enerhaugenben, de aztán otthon maradt a gyerekekkel. Nincs priusza. Azt mondta, hogy tudomása szerint a férjének nem voltak ellenségei, de tartozott valakinek. Egy külföldi befektetőnek épített valamit, de félresiklottak a dolgok, és kártérítést kell fizetnie. Még mára behívtuk kihallgatásra, és akkor talán többet fogunk tudni.

– Mit gondolsz a nőről? – kérdezte Skarre.

– Semmit – felelte Oleg.

Ez természetesen nem volt igaz, de Harrytól megtanulta, hogy ez volna az ideális. Először adatokat kell gyűjteni, csak erre szabad koncentrálni, és tilos megérzésekre hallgatni. Ha az ember a sejtelmeire összpontosít, akkor elfelejt más irányokba is tapogatózni, és minden új információt úgy fog értelmezni, hogy azok illeszkedjenek abba a következtetésbe, amelyről még nem is tudja, hogy már levonta. Ezt úgy nevezik, hogy megerősítési torzítás. Harry szerint csak akkor szabad teret engedni a megérzéseknek, amikor a tények már nem vezetnek sehová. Persze ezt mondani könnyű, megvalósítani már nem annyira, és amikor Oleg megkérdezte Harrytól, hogy ő betartja-e a saját szabályait, a nevelőapja válasz helyett elmosolyodott.

– Ne már, junior! – erősködött Skarre, és végigvigyorgott az asztalnál ülőkön. – Valamit csak gondolsz.

– Ezt honnan veszed?

Skarre félrebillentette a fejét.

– Az etnikailag vegyes házasságokban magasabb a gyilkosságok aránya. A fehér és a fekete férfiak is nagyobb valószínűséggel gyilkolják meg a feleségüket, ha eltér a bőrszínük.

– Mint te is mondtad, a férfiak. – Katrine az órájára pillantott. – De most ne törődjünk a statisztikával, hanem inkább fókuszáljunk arra, amink van! Tíz óra már eltelt, van még hátra harmincnyolc. Nézzünk rá pár tényeken alapuló elméletre, de ne ragadtassuk el magunkat túlzottan! Rendben? Kezded, Siri?

Siri Heimen kihúzta magát ültében.

– A legegyszerűbb az, hogy valaki betört. Megpróbálta kihasználni, hogy szilveszterkor a legtöbben nincsenek otthon, és ki akart rámolni egy üres lakást. Egy nagyot választott a legfelső emeleten, mert nyilván úgy gondolta, ott nagyobb valószínűséggel talál értékeket. Hallgatózott az ajtón keresztül, és mivel nem hallott hangokat, úgy gondolta, szabad a pálya. Mint kiderült, tévedett, erre pánikba esett, lelőtte a szemtanút, és dolgavégezetlenül elmenekült. Mint mondtam, egyszerű, de…

– Köszönöm. A legegyszerűbb gyakran a legjobb – szakította félbe Katrine. – Malik?

– Egyetértek Sirivel – felelte Malik Khan –, de nézzünk valami mást!

Úgy tartotta a kezét, mint aki attól fél, hogy összepiszkolja a frissen vasalt, vakítóan fehér ingének a karját. Két évet járt a BI magán-üzletifőiskolára, ami elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy felvegyék a gazdasági bűnözés elleni osztályra, amelyet rövid idő elteltével teljesen inkompetensnek kiáltott ki. Legalábbis ezzel indokolta, hogy jelentkezett a gyilkosságiakhoz. Olegnek azért négyszemközt bevallotta, hogy az is közrejátszott benne, hogy gyilkossági nyomozóként jobban lehet csajozni.

– Szóval – folytatta – a befektető, akinek Neslund tartozik, úgy dönt, nem várja meg, amíg a fickó csődbe megy, mert akkor a megmaradt vagyonát talán több hitelező között kell elosztani, úgyhogy inkább ráküld egy verőlegényt. Az embere rákényszeríti Neslundöt, hogy aláírjon egy személyes adósságlevelet, és, mondjuk, a lakása legyen a biztosíték. Utána pedig megöli, hogy ne mondhassa azt, hogy kényszerítették, és ne csinálhassa vissza az egészet.

– Bizony! – lelkesedett Skarre. – A gyilkosság után felfeszíti az ajtót egy pajszerrel, hogy úgy nézzen ki, mintha betörés történt volna. Így az adósságlevél bemutatásakor senki nem fog majd gyanút. Persze Maliktól és szerény személyemtől eltekintve.

Skarre és Malik egymás tenyerébe csaptak.

– Wulf? – kérdezte Katrine.

– A szomszédnak viszonya van az asszonnyal. – Wulf körbehordozta pillantását az asztalon, mint aki reakcióra vár. – Megbeszélték, hogy megöli Neslundöt, amíg a nő meg a gyerekek a pincében vannak, hogy a feleségnek legyen alibije. A gyilkosságot betörésnek állítja be, és azért csinálja éjfél körül, hogy ha valaki esetleg meghallja a lövéseket, azt higgye, hogy szilveszteri rakéták pukkannak, és ne járjon utána.

– Oké – bólintott Katrine. – Ez mindenesetre egybevág Hole első parancsolatával.

– Hogy a partner a bűnös – egészítette ki Wulf.

– Minden tisztelettel… – szólalt meg Skarre. – Vagyis nem! Nulla tisztelettel! Nem hanyagolhatnánk végre, hogy úgy idézgessük azt az alkoholistát, mintha rájött volna bármire is, amit mi nem tudunk? Elvégre… – Hirtelen elhallgatott, és Oleg felé fordult, aki csak akkor vette észre, hogy ökölbe szorította a kezét, és az arcába tolult a vér. – Sajnálom, ha ez rosszul érint, junior, de itt nem mindenki gondolja úgy, hogy a nevelőapád… jó csapatjátékos volt. Inkább csak magánszámokat adott elő. Már amikor képes volt bármit is előadni. És hát nem így oldunk meg ügyeket.

Katrine telefonja rezegni kezdett az asztalon.

– Csak az van, hogy ő megoldotta az ügyeit.

Oleg hallotta, hogy remeg a hangja. Hilde Witt, a rendőrségi pszichológus elmagyarázta neki, hogy az ember a hangja felett veszíti el először az uralmat, amikor elözönlik az érzések, és hogy ez azért van, mert a gyomorban nyomás keletkezik, amely aztán feljebb kúszik. Az emberek, főleg a férfiak, erre úgy reagálnak, hogy automatikusan felemelik a hangjukat. Biztosan igaza van. Oleg mindenesetre felemelte a hangját. És már akkor tudta, hogy meg fogja bánni, amit mondani készül.

– És nagyon úgy tűnik, hogy te viszont nem oldasz meg semmit, Skarre. A nevelőapámtól tudom, hogy még a Donald kacsás keresztrejtvényeket sem. Sajnálom, ha ez rosszul érint.

Skarre vézna nyakán kidagadtak az erek, az arca olyan színt öltött, amilyenben valószínűleg Olegé is pompázott, majd felugrott, és azt sziszegte:

– Most aztán…

Szája elnyílt, majd becsukódott, miközben nem túl fürge agyában szavak után kutatott, hogy össze tudjon hozni egy értelmes mondatot.

– Most aztán… – ismételte meg.

– Csend legyen! – kiáltotta Katrine, és felemelte az egyik kezét. A másikkal a fülére szorította a telefonját.

Minden kollégája odafordult felé.

– Köszönöm – felelte Katrine a hívó félnek, majd letette, és mélyet sóhajtott. – Találtak egy halott nőt egy barakkban a Középkor Parknál. Úgy néz ki, megvan az idei második gyilkosságunk.

Oleg automatikusan az órájára pillantott. Nem azért, hogy majd a jelentésébe beleírhassa az időpontot, hanem azért, hogy ellenőrizze, mennyi idő telt el az új évből.

Ötödik fejezet

Sofie Gullstrand, az Egenold biztosítótársaság vezérigazgató-helyettese kinyitotta a tárgyaló ajtaját.

Az állásinterjú már elkezdődött. A magasabb pozíciókra fejvadászcégek segítségével szoktak embereket keresni, de a kárszakértők felvételét ők maguk intézték.

– Folytassák nyugodtan! – szólalt meg, és leült a fal mellett egy székre a személyzeti osztály vezetője és Clements, a kárszakértők főnöke mögé.

Két beosztottja között pont rálátott a férfira, aki jelentkezett az állásra. Nem igazán tudta megtippelni a korát. Karakteres arca megviseltnek látszott, szája sarkától a füle irányába csúnya heg húzódott. Kopaszodásnak semmi jelét nem mutatta, de szőke haja őszült, és olyan rövidre vágatta, hogy felfelé meredt, mint egy kefe merev sörtéi. Kék írisze mosásban megfakult farmerre emlékeztetett, orrán piros foltok ütköztek ki, ami miatt alkoholista hajléktalant juttatott az ember eszébe. Sofiének valami azt súgta, hogy az állásinterjú tiszteletére borotválkozott meg, és szinte biztosra vette, hogy a méretre szabott öltöny, bár viszonylag jól állt rajta, nem neki készült, hanem talán örökölte.

– Az osztályon a legtöbben magához hasonlóan rendőrségi háttérrel rendelkeznek – mondta éppen a személyzeti osztály vezetője. – A munkamódszerük is meglehetősen hasonlít a rendőrségi nyomozáshoz. A feladatuk a valódi tényállás felderítése, vagyis nem kizárólag az, hogy pénzt spóroljanak nekünk. Ez azt jelenti, hogy a biztosított elméletileg akár még jobban is járhat, és több pénzt kaphat, mint amennyit a vizsgálat nélkül fizettünk volna neki. És a vizsgálat költségeit mi viseljük.

Clements félig hátrafordult, biccentett, és ironikus mosolyt villantott Sofiére, mintha a kollégájuk egy bennfentes poént sütött volna el. De a nő a lehető legkevesebb dolgon akart osztozni Clementscel, ezért nem mosolygott vissza rá, csak megdöntötte a fejét.

– De ez nyilván a rendőrségnél is így van – folytatta a személyzeti osztály vezetője. – Egyformán fontos kideríteni, hogy ki bűnös, és ki ártatlan.

Amikor a beállt szünet elég hosszúra nyúlt ahhoz, hogy egyértelműen kiderüljön, a mondat nem állítás, hanem kérdés, az állásra jelentkező nyugodtan megköszörülte a torkát.

– Nos.

Újabb szünet. A férfi elfordította a pillantását az interjúztatókról, és Sofie szemébe nézett. Hangja érdesen csengett, és lassan, de egyértelműen ejtette ki a szavakat.

– Mi azért több időt fordítottunk a bűnösök megtalálására.

Sofie ajka önkéntelen mosolyra rándult.

Clements felemelte az előtte fekvő papírlapot.

– Az önéletrajza nem túl bőbeszédű, Hole. Látom, hogy jogot hallgatott, aztán elvégezte a rendőrtiszti főiskolát, és a gyilkossági osztályon kezdett dolgozni Oslóban. Mivel a nevét több gyilkossági ügyből is ismerjük, felteszem, hogy egy majdnem harmincéves pályafutás után nem csak ennyi mondanivalója van.

– Valóban nem csak ennyi mondanivalóm van – felelte Hole, és az ablak felé fordult, mint aki a szabadba vágyódik. – De csak ennyit szándékozom mondani.

Sofie az arcát tanulmányozta. Természetesen olvasott a feleségéről, akit az otthonukban gyilkoltak meg. Mindenki olvasott róla. Vajon most ez a fájdalom villant meg a szemében, vagy csupán az a fajta fáradt mélabú süt belőle, amely bizonyos férfiak sajátja, és amelyet néhányan még élvezettel táplálnak is?

– Szinte csak azokról az ügyeinkről lehet olvasni, amiket megoldottunk, de ott vannak azok is, amiket nem oldottunk meg. Ha felhívják a referenciáimat, tőlük biztosan többet tudnak meg.

– Felteszem, hogy olyan referenciaszemélyeket adott meg, akik jóindulattal viseltetnek maga iránt – jegyezte meg a személyzeti osztály vezetője. – Mit nem fognak elárulni nekünk?

– Attól nem tartanék, hogy túldicsérnek. – Hole szája enyhe mosolyra rándult a heg nélküli oldalon. – De azt talán nem fogják elárulni, hogy alkoholista vagyok.

Megint csend telepedett rájuk, és most olyan hang szakította meg, amelyre Sofie egyáltalán nem számított. Távoli puffanás hallatszott. Az Oslo-fjord felett, a kihunyóban lévő nappali fényben egy felrobbant rakéta maradványai csillogtak. Biztosan a két nappal korábbi szilveszteri buliból maradt meg. Sofie gyűlölte a szilvesztert. Erik szokás szerint már a vendégek érkezése előtt berúgott. A személyzeti osztály vezetője megköszörülte a torkát.

– Gondolom, józan alkoholista.

– Így van.

A személyzeti osztály vezetője és Clements úgy bólogattak, mintha remek hírt közöltek volna velük. Újabb kérdés nem jutott eszükbe.

– Család? – avatkozott közbe Sofie. – Elnézést, Sofie Gullstrand vezérigazgató-helyettes vagyok.

– Egyedülálló özvegy – felelte Harry Hole.

– Gyerekek?

– Felnőtt mostohafiú…

Hole elhallgatott. Sofie arra tippelt, nem biztos abban, van-e más gyereke, aki családtagnak számít. Könnyen el tudta képzelni, hogy meglehetősen kalandos szerelmi élete van. A barátnői az ilyen férfiakat megvetően csak komolytalannak nevezték.

– Láttam, hogy Oslóban született és nevelkedett – biccentett Hole önéletrajza felé.

– Oppsalban születtem, és a Thorvald Meyers gatén lakom.

Szóval a város keleti részéről származik. A barátnői az ilyen embereket még a komolytalanoknál is nagyobb megvetéssel emlegették.

– Miért akar kárszakértőként dolgozni? Szóval miért akar elkapni olyanokat, akik megpróbálnak pénzt kicsalni tőlünk?

Sofie észrevette, hogy a szavai hatására két beosztottjának megmerevedik a háta, Hole tekintete viszont megenyhül. Sejtette, hogy a férfi értékeli az egyenes beszédet.

– Mert fizetnek érte.

– Fizetni a rendőrség is szokott.

– Akik ott döntési pozícióban vannak, nem akarnak engem, én meg nem akarom őket. És maguk jobban fizetnek.

– Biztos ebben?

– Ha engem akarnak, akkor muszáj lesz.

A nő elnevette magát. A két beosztottja elképedten fordult felé. Sofie Gullstrandot nem lehetett gyakran nevetni hallani.

– Mikor tud kezdeni? – kérdezte.

Hole vállat vont, és az órájára pillantott.

Hatodik fejezet

John Dale a teraszajtó előtt állt a kétszáz négyzetméteres luxuslakásában, amely az Ullernåsen negyed egyik új építésű lakótömbjének a hatodik emeletén feküdt Oslo nyugati részén. A hólepte utcák holdfényben fürödtek. A várost és a fjordot fehérbe burkolta a fagyos köd.

John egy Montgomeryt kortyolgatott, és az órájára pillantott. A ma esti partnere fél óra múlva érkezik, de az italozást már elkezdte nélküle. A Montgomery nevű szárazmartini-koktél nyugalmi pulzust biztosított a számára társas helyzetekben, valamint lehetőséget nyújtott arra, hogy kifejtse, Montgomery brit tábornagy volt, akiről az a vicc járta, hogy csak akkor csapott le az ellenfélre Észak-Afrika sivatagában, amikor tizenötszörös túlerőt tudhatott a magáénak. Ez nemcsak a gin és a vermut keverési arányáról árulkodott, hanem John kedvenc üzleti stratégiájáról is.

Bokszolóként alapozta meg az életét. Titokban a saját meccseire fogadott, és szükség szerint győzött vagy veszített. A pénzét egy rövid, meggondolatlan időszakában filmekbe fektette, de mivel alig tudta a hullámok felett tartani a fejét, visszatért a nyertes stratégiájához: az ember ne fogadjon akkor, amikor ellene szólnak az esélyek.

Újabban kriptóban utazott, lakásokkal bizniszelt, és a hivatalos utakat megkerülve rövid távú kölcsönöket nyújtott – szinte kizárólag egyéni vállalkozóknak. Az esélyek itt mellette szóltak, még a harmadik tevékenység esetében is. A bankok nem igazán tudtak mit tenni, ha egy-egy nem kellően körültekintő vállalkozás csődbe ment, de aki John Dalénak tett ígéretet, az nem tudta csak úgy kivonni magát a fizetés alól.

Az ajkához emelte a poharát. Igazán finom! Remek évnek néz elébe, főleg mivel megint egyedülálló. A felesége, akiből nemsokára volt feleség lesz, megelégedett egy egyszeri összeggel, aláírta a titoktartási nyilatkozatot, és azóta nyilván megállás nélkül bort nyakal Mallorcán egy napernyő árnyékában.

Megszólalt a kapucsengő.

John megint az órájára pillantott. Ezek szerint a nő korán ideért. A hüvelyk- és mutatóujját a torkára tette. Még nem tökéletes a nyugalmi pulzusa. Korábban felmerült benne, hogy bevesz egy Viagrát, de aztán úgy döntött, nem törődik bele előre a vereségbe.

Letette a poharát a konyhaszigetre, és kiment az előszobába.

Az utcai bejárat feletti kamera egy DHL-kabátos és -baseballsapkás alakot mutatott, aki egy kartondobozt tartott a kezében.

– Csomag John Dalénak – jelentette.

John megnyomta a kapunyitó gombot, és várt. Ránézett a féltett kincsére, amely üveg mögött, bekeretezve lógott az ajtó mellett a falon. Egy amerikai producertől kapta, aki meg akarta venni a Prédikátor újbóli feldolgozásának jogait. Az illető határozottan állította, hogy ez az egyik balsafából készült kés azon kettő közül, amelyeket a Psycho zuhanyzós gyilkosságának forgatásához használtak, és hogy a másik a Movie Madness Museumban van kiállítva Portlandben, Oregon államban. Mondjuk, a hátulján az állt, hogy Psycho II, ezért John nem volt teljesen biztos abban, hogy igazat beszélt.

Hallotta, hogy felért a lift, és már éppen ajtót akart nyitni, amikor megfoghatatlan érzése támadt. Habozott. Mint egy déjà vu. Lenyomta a kilincset, és kitárta az ajtót.

Az előtte álló alak DHL-kabátot viselt, de egyébként alig volt rajta ruha, ami a kint tomboló hideget tekintetbe véve furcsának tűnt. Az viszont nem volt furcsa, hogy kisebb volt Johnnál, aki egyidőben nehézsúlyú bokszolóként kereste a kenyerét. Valami miatt most pont ez jutott eszébe. Egy bokszmeccs.

– Ez a magáé.

A futár kinyitotta a dobozt, és a magasba emelte.

– Mi ez? – kérdezte John. – És ki küldte?

– Ez egy húsmintavevő – bökött a futár egy T alakú eszközre, amely acél biciklipumpára hasonlított. – Ez meg egy konyhai mérleg. Ez pedig egy Aaton Minima kamera. – Halkan beszélt, de érthetően. – Ez itt, mint látható, egy injekciós tű, és a barna üvegben lidokain van. Helyi érzéstelenítésre használják.

John látta, hogy a címkén valami más áll. Heparin. Már hallott róla, de hirtelen fogalma sem volt, hol.

– Szerintem eltévesztette a címet. Több John Dale is van.

– Szerintem meg nem tévesztettem el.

A futár kissé túl közel állt hozzá, és mivel enyhén előrehajolt, és lehajtotta a fejét, a sapka ellenzője eltakarta az arcát. John gyors helyzetelemzés után arra jutott, hogy a legjobb reakció a taktikai visszavonulás. Időre van szüksége ahhoz, hogy kiderítse, mi ez az egész. Megfogta az ajtót, hogy becsapja. De előtte még választ kell kapnia egy kérdésre.

– Még mindig nem mondta meg, ki küldte.

A futár felemelte a fejét, és megmutatta az arcát. John megborzongott, amint ráismert.

– Ne menjünk be, Dale? Ott majd elmondok mindent.

Az alak oldalra mozdította a dobozt. John lenézett, és megállapította, hogy ugyanazt a hibát követte el, mint a legutolsó meccsén, amikor egy profi szerződés volt a tét. Engedte, hogy a másik magához ragadja a kezdeményezést.

A doboz mögül előkerülő revolver nagyon is igazinak látszott.

– Egy hangot se halljak, Dale! A gyomrodra fogok célozni. Talán tudod, mi történik, ha gyomorsav kerül a sebbe. A szomszédok biztosan meghallják a visításodat, de azért várni fogok, mielőtt megkapod a kegyelemlövést. Látom, azt forgatod a fejedben, hogy megütsz. Igazán kár, hogy az ajtó a j-jobbegyenesed útjában van. Mert abban voltál igazán jó, nem igaz? Kezeket fel, és hátrálj szépen addig, amíg a falnak nem ütközöl!

John pislogott párat. Véletlenül beleharapott a nyelvébe, és a fájdalom rádöbbentette, hogy nem egy rémálomban van.

Hátrálni kezdett. Az ajtó becsukódott az alak mögött, aki tőle úgy egy méterre állt meg. John megköszörülte a torkát, hogy meg tudjon szólalni.

– A széf a hálóban van. Nincs benne sok, de elvihetsz mindent. A kód negyvenegy-kilencvennégy-tizenkilenc.

– Köszönöm, de először forgatunk.

– Mi… mi van a forgatókönyvben?

– Az első jelenetben húsmintákat veszel saját magadból.

Az alak az előszobaasztalra tette a dobozt, és kivette belőle a kamerát és a T alakú eszközt, amelynek a végén John egy kör alakú nyílást látott. Éhes szájra emlékeztette.

– Az a jó hírem, hogy először megkapod a helyi érzéstelenítést. Ne nézzük meg, nem jobbak-e a fényviszonyok a nappaliban?

John szíve hevesen vert. A másik halkan, nyugodtan beszélt. Nyugalmi pulzus, gondolta John. Az ördögnek nyugalmi pulzusa van.

Hetedik fejezet

– Köszönöm, Helga, finom volt.

Harry letette az evőeszközt a tisztára törölt tányérjára, és koccintásra emelte a vizespoharát.

A nő viszonozta a gesztust.

– Oleg nem mondta, hogy ma ő főzött?

– De, mondta, de felteszem, hogy simán csak azt csinálta, amire utasítottad.

– Mint mindig – mosolygott Helga.

Oleg megadóan feltartotta a tenyerét. Mindhárman elnevették magukat, de aztán Helga és Oleg – teljesen egyszerre – elhallgattak. Az arckifejezésük láttán Harry arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg a lenti gyerekszobából hallottak zajt.

Oleg fel akart állni, de Helga a vállára tette a kezét.

– Nektek van megbeszélnivalótok.

Eltűnt a lépcsőn. Harry tovább szorongatta a poharát a beállt csendben.

– Ezt már mondtam, de igazán jól választottál – szólalt meg végül.

– Én? Nem meséltem, hogy ő választott engem?

– Tényleg?

Oleg ferde mosolyra húzta a száját.

– Három hete dolgoztam a körzeti megbízotti irodában, amikor egy nap besétált, és közölte, hogy látott az egyetlen környékbeli szórakozóhelyen, és csak ellenőrizni akarta, hogy világosban is olyan jóképű vagyok-e. Aztán elhívott hófajdra vadászni. Szóval a kérdés inkább az, hogy ő jól választott-e.

Harry a vizespoharat forgatta a kezében, majd bólintott.

– Jól választott.

Lenéztek az asztalra. Harry úgy gondolta, mindketten ugyanarra gondolnak. Ellentétben Rakellel. A mamával.

– És azonnal felvettek? – váltott témát Oleg.

– A vezérigazgató-helyettes vett fel – helyesbített Harry. – Nem igazán tudom, hogy a másik kettő mit gondolt.

– Mindenesetre gratulálok – emelte meg Oleg a vizespoharát.

Vizet isznak a tésztához, gondolta Harry. Nem kérdezte meg, hogy rá való tekintettel mondanak-e le a borról. Oleg és Helga tudta, hogy őt nem zavarta, amikor Rakel borozott mellette. De azt is tudták, hogy Harry az ősszel teljesen összeomlott, és három hosszú héten át megállás nélkül piált, de végül összeszedte magát, és hátat fordított az alkoholnak.

Az eset talán arra emlékeztette Oleget, hogy a múltban ő sem vetette meg az ajzószereket, bár azóta már sok idő eltelt. Harry Oleg kamaszkorában tért haza önkéntes hongkongi száműzetéséből, hogy megmentse a fiút, amikor az lőni kezdte magát. Együtt sikerrel jártak. De Harry az átlagnál jobban tudta, hogy a heroin olyan, mint az első nagy szerelem. Soha nem lehet teljesen elfelejteni. Pont, mint az öngyilkosság, a hűtlenség és az alkohol. Olyan alternatíva, amely mindig adja magát. Talán ez tűnt fel neki az utóbbi időben a mostohafián? Egyfajta eltávolodás és nyugtalanság, amelyet azóta nem látott rajta. Lehet, hogy más után vágyódik? Mást akar, mint amit a mindennapok nyújtani tudnak egy kisgyermekes apának, aki teljes munkaidőben dolgozik? Talán rájött, hogy gyilkossági nyomozónak lenni mégsem annyira izgalmas, mint amilyennek egy finnmarki kis község körzeti megbízotti irodájából tűnt.

Oleg és Harry ilyesmiről nem beszéltek a mindennapokban. De akkor igen, amikor rendszertelen időközönként leültek, hogy nagytakarítást végezzenek. Olyankor a személyes beszámolóik úgy hangzottak, mint a rendőrségi jelentéseik. Részletesek voltak, konkrétak, könyörtelenek, a tényekre szorítkoztak, és nem hivatkoztak enyhítő körülményekre. Ennek a szükségességére akkor jöttek rá, amikor Oleg heroinfüggőségével küzdöttek, és amikor elveszítették Rakelt. Az őszinteség az egyetlen eszköz, amely el tudja mosni a szennyet. De a teljes őszinteség annyira durván roncsolja az ember lelkét és belső nyugalmát, hogy nem lehet túl gyakran élni vele. Oleg ezért nem tudott még Gertről. Harry megpróbálta kigondolni, hogyan tudná úgy elmondani, hogy Oleg megértse. Persze lehet, hogy azért halogatta, mert rettegett attól, hogy mindent tönkretehet.

– Látom, hogy máshol járnak a gondolataid – sóhajtotta, mire Oleg kissé túl gyorsan húzta ki magát ültében. – Persze nem túl jó, hogy az új év első napján rögtön két gyilkosságotok is van.

Oleg megkönnyebbülten kifújta a levegőt, mintha Harry valami máshoz került volna veszélyesen közel.

– Mit tudtok?

Oleg a lépcső felé pillantott. Egy hallgatólagos megállapodás értelmében soha nem beszéltek munkáról, amikor Helga vagy a gyerekek is hallották őket.

– Az egyik gyilkosságot szilveszter este kilenc körül hajtották végre. Az áldozat egy utcai prostituált. Elég cifra múltja van, és súlyos szerhasználó volt. Úgy tűnik, nem állt senkivel közelebbi kapcsolatban. A tetthelyen dolgozó legtöbb munkás hazament a karácsonyi szünetre, de azért nem mindenki. Először őket hallgatjuk ki.

– Mert?

– Mert van kulcsuk a kapuhoz, és mert tudják, hol vannak a térfigyelő kamerák, és el tudják kerülni őket. És ott van maga a gyilkosság. Olyan eszközt használtak hozzá, amivel építőmunkások szoktak dolgozni. Az igügy szerint a nőt egy hegyes tárggyal ölték meg, valószínűleg egy fúróval, amivel áttörték a fogait, aztán pedig a koponyája hátsó részét.

Harry arca megrándult. Olyan régen foglalkozott gyilkosságokkal, hogy a halál már nem hatott rá különösebben, de az áldozatok fájdalma és félelme alól nem tudta kivonni magát.

– Vannak nyomok…

– Nincsenek. Sem önkéntes, sem kikényszerített szexre nem utal semmi.

– Ezek szerint valószínűleg a gyilkos volt aznap este az első kuncsaftja.

– Nem biztos, hogy az egyik kuncsaftja ölte meg.

– Ez igaz, de este sokan akarnak szexet venni, szóval nyilván ott fogtok kezdeni.

– Persze. A Kvadraturenben szokott dolgozni, de a lányok közül, akikkel beszéltünk, senki sem látta, hogy ki vette fel.

– Ezek szerint kicsit messzebb állt tőlük, a Norges Bank kameráitól távol.

– Ezt meg miből gondolod?

– Ha lennének tanúk vagy felvételek, akkor azt rögtön mondtad volna. És tudom, hogy a lányok szeretnek a kamerák alatt állni. Valamivel nagyobb biztonságban érzik magukat. De az áldozat egy piaci rést töltött be. Olyanok jártak hozzá, akik nem örültek volna, ha a rendszámukat felveszi egy kamera.

Oleg elmosolyodott, és megcsóválta a fejét.

– Hm. És ugyebár nincsenek egyéb technikai bizonyítékok.

– Mert akkor azt is rögtön mondtam volna?

– Nagyjából igen. Ez mindenesetre azt mutatja, hogy nem a munkásoknál kell kezdeni.

– Valóban?

– Az, ahogyan felvette a nőt, az elkövetés módja, valamint az, hogy nem hagyott maga után nyomokat, mind alaposan megtervezett gyilkosságra utal. Egy ilyen gyilkos nyilván nem választ olyan tetthelyet, ami alapján könnyű lenne megtalálni. A karácsonyi szünet miatt üres barakktelep tökéletes tetthely bárki számára, aki nem ott lakik. Egyetértesz?

Oleg bólintott.

– De te most azt feltételezted, hogy a gyilkos okos, észszerűen gondolkozik, és hidegvérű, pedig amúgy mindig azt mondod, hogy…

– …a legtöbben nem ilyenek. Igen. Ezért általában a hogyanra kell rákérdezned, és nem kell túl sokat foglalkoznod a miérttel. Sok gyilkos maga sem tudja, miért öl. Ha a hogyanra fókuszálsz, akkor megtalálod a gyilkos fegyvert, hozzákapcsolod a tetteshez, és azzal gyorsan és egyszerűen meg is oldottad az ügyet. De ez most nem fog menni.

– Úgy gondolod?

– Persze lehet, hogy tévedek, de akkor tartozom neked egy… – Harry ferde mosolyra húzta a száját. – Egy csésze kávéval. Egy ilyen ügyben, mint ez is, nem érvényes a fő szabály.

– Szóval próbáljam megválaszolni a miértet?

– Akár, de amikor prostituáltat gyilkolnak meg, akkor az áldozatot általában találomra választják ki. Nem azért, mert a tettes meg akarja tisztítani a világot a laza erkölcsű nőktől, hanem mert gyakorlati szempontból remek áldozatok. Szóval, ha nincs különösebb indíték, akkor ez sem vezet el a tetteshez.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy megint egy őrült sorozatgyilkossal van dolgunk?

Harry felvonta az egyik szemöldökét.

– Arra célzol, hogy minden gyilkosságot szögnek látok, mert kalapács van a kezemben?

– Így van?

Harry vállat vont.

– Vannak pszichológusok, akik az egész életüket a sorozatgyilkosságok tanulmányozásának szentelik, én meg egy egyéves kurzust végeztem el Chicagóban. Ezt nem nevezném kalapácsnak.

Megint csend telepedett rájuk. Lentről felhallatszott, hogy Helga halkan énekel.

– Hiányzik…?

– Állandóan – felelte Harry, mielőtt Oleg befejezhette volna a kérdést.

– Nekem is. Ezért készültél ki a múltkor?

Harry vállat vont.

– Nem tudom. Azt hiszem, simán csak magam alatt voltam. Ståle nyilván olyasmivel magyarázta volna, hogy ezt teszik a tudatmódosító szerek az emberi elmével. És veled mi van?

– Hogyhogy mi van velem?

– Hogy vagy?

Oleg szeme Harryra villant.

– Jól. Csak kicsit sok a dolgom.

Harry bólintott.

Oleg megköszörülte a torkát.

– Most, hogy Ståle már nincs itt, nem kellene kipróbálnod egy újat?

– Úgy érted, hogy pszichológust?

– Igen. Hilde Wittet. Ståle után ő lett a gyilkosságiak tanácsadója.

– Ståle inkább a barátom volt, mint a pszichológusom, Oleg. Az ilyesmit nehéz pótolni. És most már van munkám, szóval szerintem lesz mire figyelnem. De köszönöm, hogy gondoltál rám. Te is jársz hozzá?

– Előfordul.

– Segít?

– Nehéz megmondani. Rontani legalább nem ront rajta.

– Micsodán?

– Most úgy beszélsz, mint ő.

Harry felnevetett.

– Life... But How to Live It?[1]

– Ez egy norvég punkzenekar a gyűjteményedben, az L betűnél.

– Ügyes fiú.

– Amikor összejöttél anyával, és én még kicsi voltam, emlékszel, mit játszottál nekem először?

– Kellene?

– Gyűlöltelek. Egészen addig, amíg bátorságot nem öntöttél belém, hogy le merjek ugorni tíz méterről a Frogner strandon, és aztán hazafelé a kocsiban betetted azt a Ramones-dalt…

– Ja, ne! Csak nem…

– De! Az I Wanna Be Sedatedet.[2]

Mindketten hangosan nevettek, és a lenti ének egy pillanatra elhallgatott, majd folytatódott.

– A nők az életedben… – lehelte Harry. – Rakel. És most Helga. Hatalmas mázlid van. A mennykő kétszer csapott be. Ugye tudod?

Oleg bólintott. Megint elnémultak, és úgy tettek, mintha a csendet és az éneket hallgatnák, és figyelmen kívül hagyták azt, amit Harry kimondatlanul hagyott: Szóval ne baszd el úgy, ahogyan én!

[1] Élet… De hogyan éljük?

[2] Le akarom magam szedálni.

Nyolcadik fejezet

Oslo lakói újabb hideg téli napra ébredtek, olyan hidegre, hogy egyesekben szinte sóvárgás támadt a megígért globális felmelegedés után. Alexandra Sturdza vegyészmérnök nem tartozott közéjük. Az első, amit megtanult, amikor húszéves korában Norvégiába költözött, hogy öltözéke legbelső rétege gyapjú legyen, és azóta is ezt a túlélési tippet alkalmazta. Ma is. Szerény körülmények között nőtt fel Romániában, és Norvégiában sem pottyant az ölébe ingyen semmi, csupán az NTNU-n folytatott tanulmányaiért nem kellett fizetnie. Most, a hatalmas nappali küszöbén állva mégsem amiatt torpant meg lenyűgözve, hogy az ablakokon keresztül egy tágas erkélyre, a városra és a fjordra látott rá, és nem is a több mint száz négyzetméternyi tölgyfa parketta állította el a lélegzetét, hanem a vér, amely borította. Úgy tűnt, hogy mindössze egyetlen holttestből folyt ki, amely a helyiség közepén feküdt hason, egy üveg dohányzóasztalon. Már kiderítették róla, hogy a neve John Dale, és ő a lakás tulajdonosa. Mindkét oldalán mély sebek látszottak, mintha lyukakat fúrtak volna belé.

Roar Midtstuen, a bűnügyi technikusok veteránja, odalépett Alexandrához.

– Én telefonáltam. Úgy gondoltam, jobb lenne, ha jönne valaki az igügyről, hogy a saját szemével lássa ezt az egészet. Mit gondolsz?

Alexandra lenézett a nála egy fejjel alacsonyabb férfira, aki felvette a helyszínelők szokásos pózát: kezét eltartotta a testétől, kesztyűs tenyerét pedig felfelé fordította, mintha azt akarta volna jelezni, hogy ő a maga részéről semmit sem ért.

– Egyelőre semmit – felelte Alexandra. – Tudjuk, mikor látták utoljára életben?

– Az egyik szomszéd összefutott vele tegnap este hatkor a liftben. Minket a takarítócég hívott úgy egy órája.

– Szerinted mi történt?

– Jó kérdés. Betörésnek semmi nyoma, és csak az utal arra, hogy valamit talán elloptak, amit ott látsz. – Midtstuen az előszoba felé bökött, ahol az ajtó mellett négy lyuk csúfította el a falat, mintha valamit kitéptek volna onnan.

– Értékes festmény? – kérdezte Alexandra.

– Nem. A takarító szerint egy teljesen átlagos kés volt ott bekeretezve, üveg mögött, szóval semmi extra. És egyébként akár öngyilkosság is lehet.

– Mert?

– Mert nincsenek lábnyomok, és hát látod, hogy az egész padló csurom vér. Ellenőriztük az ujjlenyomatokat is. – Midtstuen megint az előszoba felé biccentett, ahol egy másik fehérbe öltözött technikus ült egy magával hozott összecsukható széken, az ölében számítógéppel. – Csak a sértett ujjlenyomatait találtuk az eszközön, ami minden valószínűség szerint a halálát okozta. – A magasba emelt egy átlátszó bűnjeltasakban lévő, T alakú tárgyat. – Úgy néz ki, hogy ez okozta a testén a sérüléseket. De nem igazán tudjuk, mi ez.

Alexandra nyelt egyet.

– Ez egy húsmintavevő. Laboratóriumokban vágnak ki vele mintákat, hogy elemezni lehessen őket. Keményen neki kell nyomni a húsnak, aztán a benne lévő henger belefúródik, körbeforog, és kihúzza a húsdarabot. Van még valamid a számomra?

– Ezek a holttest mellett voltak az asztalon.

Midtstuen három másik tasakot emelt a magasba. Az egyikben egy kis elektromos konyhai mérleg volt, a másikban egy használt fecskendő, a harmadikban pedig egy kinyitott gyógyszeres üveg, amelynek a fóliáján lyuk látszott. Valószínűleg a fecskendő tűje szúrta át. Alexandra közelebb hajolt, hogy le tudja olvasni a címkéjét.

– Most már tudom, mit gondolok – jelentette ki.

– Miről?

– A vérről. Meg a halál okáról.

– És mi a halál oka?

– Hát nem a testébe ütött lyukak. Vagyis nem maguk a lyukak. Ha innen jól látom, hogyan helyezkednek el, akkor arra tippelek, hogy a húsmintavevő nem ért el létfontosságú szerveket, és ütőeret sem vágott át, mégsem volt esélye sem.

– Tényleg?

– Ha valóban az került a szervezetébe, ami ezen a címkén áll, akkor heparint kapott. Kórházakban műtéteknél használják, amikor fontos, hogy a vér ne alvadjon meg. Egyszerűen megfogalmazva olyan vérhígító hatása van, hogy az emberből az összes vére ellenállás nélkül kifolyik.

– Te jóisten!

– Hát néha nem tűnik túl jónak. Mikor vihetjük be a testet?

– Még szükségünk van pár órára. Ezeket kéred? – Midtstuen felvett négy újabb bűnjeltasakot, amelyekben egy-egy halvány húscafat volt. – Elvégre ezek is a test részei.

Kilencedik fejezet

– Alex Murdaugh. – Clements, a kárszakértők főnöke felszegte az állát, hogy kiszabadítsa a bőrét az inggallérja alól. – Már a vezetéknevének fel kellett volna keltenie a gyanút a rendőrökben.

A tárgyalóasztal körül ülő nyolc másik kárszakértő felnevetett, és többen követték a példájukat azok közül is, akik az ország egyéb részeiből Zoomon csatlakoztak a megbeszéléshez. Harry tisztában volt azzal az íratlan szabállyal, hogy új kollégaként neki is nevetnie kellene. De még csak el sem mosolyodott. Clements rávillantotta a pillantását, de olyan rövid időre, hogy a többieknek valószínűleg fel sem tűnt, majd folytatta.

– Birger Neslundhöz hasonlóan Murdaugh is szokatlanul magas összegű életbiztosítást kötött. Az ő esetében tízmillió dollárról volt szó. És Neslundhöz hasonlóan nem sokkal később ő is golyót kapott a fejébe. Két hónappal korábban megölte a feleségét és az egyik fiát, és valószínűleg tudta, hogy ez ki fog derülni, és el fogják ítélni. Ezért bérgyilkost fogadott saját maga ellen, hogy legalább az életben maradt fia meggazdagodjon, és tovább tudja vinni a család nevét. Még úgy is, hogy az a családnév Murdaugh.

Clements körülnézett, és Harry kényszerítette magát, hogy enyhén elmosolyodjon. Semmi oka nincs arra, hogy már az első munkanapját elszabotálja.

Clements fellelkesülve beszélt tovább.

– Tudjuk, hogy Neslund, pont úgy, mint Murdaugh, egy szakadék szélén támolygott. Neslundöt anyagi csőd fenyegette. Boldog-boldogtalannak tartozott, magánadósságai is voltak, és záros határidőn belül a lakásuk eladására kényszerült volna.

Harry felfigyelt „a lakásuk eladására kényszerült volna” félmondatra, és az órájára pillantott. Nem mintha bármi más dolga lett volna, egyszerűen csak megállapította, hogy az idő itt ugyanolyan lassan megy, ahogyan a semmittevéssel töltött hetek alatt ment. Legalábbis a józan hetek alatt. Való igaz, hogy a piának nincs túl sok előnye, de legalább kicsit felgyorsítja az időt. Valamennyire lerövidíti a végállomáshoz vezető utat.

– Te mit gondolsz, Hole?

Mindenki Harry felé fordult, arcukra kiült az elvárás, amelyeket azzal a gyilkossági nyomozóval szemben tápláltak, akiről olvastak az újságban, sőt, akit láttak a tévében.

– Nem gondolok semmit sem – felelte Harry.

A kollégáin látszott a csalódottság, de továbbra sem vették le róla a szemüket.

Harry megpróbálta eldönteni, felegyenesedjen-e ültében. Katrine egyszer azt mondta, hogy amikor egy százkilencvenhárom centiméteres test – amely ugyan az eltelt időben egy vagy talán két centiméternyit is veszített a magasságából – inkább fekszik, mint ül egy széken, azt a főnökök hajlamosak vagy a tisztelet vagy az érdeklődés dühítő hiányaként vagy akár mindkettő dühítő hiányaként értelmezni.

Nem egyenesedett fel. Végighúzta a kezét rövidre vágott haján, amelyet az előző nap vett kezelésbe a Lahorból származó fodrász. Rizwanhoz bármikor be lehetett esni, nem beszélt, alig pár percre volt csak szüksége, és mindössze háromszáz koronát kért, lehetőleg készpénzben.

Harry kinézett az ablakon. Alattuk futottak a főpályaudvarról induló sínek.

Elfelé vezető sínek.

– A legtöbb kollégánknak van rendőrségi tapasztalata – szögezte le Clements. – De te a gyilkosságiaknál dolgoztál, Harry. Tudod, milyen egy gyilkossági nyomozás, és ha segítségre vagy belsős információra van szükséged, biztosan tudod, kihez kell fordulnod.

Harry megköszörülte a torkát.

– Szívesen vállalom az ügyet.

– Remek – mosolygott Clements halványan, majdnem minden irónia nélkül.

Harry rájött, hogy a válasza úgy hangzott, mintha azt hitte volna, hogy válogathat az ügyek között. Olyan kifejezés után kutatott az agyában, amellyel meg tudja győzni Clementset, hogy tisztában van azzal, hol a helye, de a főnöke megelőzte.

– Egy ügy elkelt, hátravan még tizenöt, emberek. Van két gyanús esetünk Nordlandban, egy ingóságban keletkezett kár és egy személyi sérülés. Trondheim, az rendben van, ha egybevesszük őket, és te mész oda?

– Igen – felelte az egyik Zoom-résztvevő a nagy tévéképernyőn.

Harry elfojtott egy ásítást, és megint az órájára pillantott.

Tizedik fejezet

A délután sötétbe burkolta Jart, a Filmparken feliratos kaput és Knut Gripet, aki éppen akkor hozott el egy nyomatékkulcsot a B stúdióból.

Besietett egy raktárszerű épületbe, az A stúdióba. Ott sem volt túl sok fény. Tudta, hogy a fővilágosító és az asszisztensei bent, a díszletek között már beállították a LED-paneleket és a softbox lámpákat az irodai jelenethez, de kint mindössze a négy képernyő fénye világította meg a húsz ott dolgozó ember arcát. Csak a két színész beszélgetése hallatszott, majd néma csend lett.

– Köszönöm! – kiáltotta a rendező, aki két képernyőre is figyelt a székéből.

Kida, egy nyurga, rövid vörös hajú nő kidugta a fejét a vékony forgácslapok mögül.

– Örülsz?

A rendező, Anton Wam, a mellette ülő szkriptesre pillantott, aki igenlően bólintott.

– Írd rá, hogy ez a legkevésbé rossz! – utasította Wam halkan, de Grip tisztán hallotta.

– Örülsz? – ismételte meg a vörös hajú rendezőasszisztens kissé türelmetlenül.

Wam felsóhajtott.

– Nem, Kida, de igazán értékelem, hogy jobban érdekel a producerek pénztárcája, mint a film.

A nő arca hasonló színben kezdett pompázni, mint a haja. Olyan erősen csapta be az ajtót, hogy a díszletfalak kilengtek, és Wam felé indult.

Grip odaért a nagy MovieBird kameradaruhoz, és betette a nyomatékkulcsot a kamerakocsihoz erősített szerszámosládába. Olyan közel állt a rendező székéhez, hogy Kida minden szavát hallotta, pedig a nő suttogott.

– Csak azt mondom, hogy már túlórázunk, és mivel ezt ki kell fizetni mindenkinek, elveszítjük a plusznapot, amit kikönyörögtünk magunknak.

– Higgadj le, Kida! – Wam elfojtott egy ásítást. – Simán legutoljára tesszük a zárójelenetet a gyártási tervben, és hát anélkül nincs film. Oké?

– Anton, ők sem hülyék.

– Dehogynem! Nagyon is azok. – A rendező felállt. – Sajnos és szerencsére. Oda tudod küldeni hozzám Theát, miután lesminkelt?

Kida Shearer mélyet sóhajtott.

– Akkor ennyi volt mára, emberek! A holnapi diszpókat kiküldtük, mindenki legyen itt kilencre!

A plafonon pislákolva kigyulladtak a neoncsövek, és elűzték a földöntúli hangulatot.

Kida odalépett Griphez. Egy fejjel magasabb volt a férfinál, de a szélességüket illetően az arányok megfordultak.

– Helló, Grip! Még mindig gond van a daruval?

Grip bólintott. Nem egyszerűen csak grip volt, vagyis az a személy, aki a kamera mozgatásáért és biztonságos rögzítéséért felelt, hanem a vezetéknevét is megváltoztatta Gripre, és mindenki így szólította.

– Valami gubanc van a teleszkóp mechanikájával, de holnapig megoldom, és nem írom fel túlórának.

– Köszönöm, Grip.

Az idősödő férfi megérintette a fiatal rendezőasszisztens vállát.

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy ennyit idegeskedj, Kida. Jobb, ha a film szívroham nélkül szaródik el, mint szívrohammal. Érted?

A nő sápadtan mosolygott.

– Megpróbálom nem elfelejteni.

– Tudom, hogy megy ez. Azt hiszed, hogy soha többet nem kapsz munkát, ha túllépjük a költségvetést. De ha a film sikeres lesz, erre senki sem fog emlékezni. Hidd el!

– Köszönöm, de a következő filmemben már rendező akarok lenni.

Grip felkuncogott.

– Hát tudod, minden rendezőasszisztens, akivel eddig dolgoztam, rendező akart lenni, de te vagy az első, aki ezt hangosan is ki meri mondani.

– Nem csak a rendezőasszisztensek. – Kida a plafon felé fordította a szemét. – Mindenki azt hiszi, hogy van benne egy jó film, a sminkessel bezárólag.

– De csak benned van?

– Bizony.

Grip erre hangosan nevetett, és Kida is elmosolyodott.

– Rossz hírek.

Mindketten a lágy hang felé fordultak.

Robert Brandt, a forgatókönyvíró állt előttük fekete, magas nyakú pulóverében.

– Elkaszálnak minket? – kérdezte Kida.

Brandt kifejezéstelen arccal meredt rá, mintha hirtelen nem tudná hová tenni.

– Te túl fiatal vagy. Ez most azoknak szól, akik emlékeznek rá. – Grip felé fordult. – Felicia Henie meghalt.

Grip bólintott.

– Hallottam ebéd közben. Szomorú. Nagyon szomorú.

Brandt kisöpörte a homlokából vékony, egyenes haját.

– Meggyilkolták.

– Igen, azt is hallottam.

– Aha! A többiek is tudják?

– Szerintem igen.

Grip fenntartotta magának a tévedés lehetőségét, mert Brandt különös alak volt, és nem igazán lehetett belélátni, de mintha kicsit csalódottnak tűnt volna. Talán szerette volna, ha ő közölheti a nő halálhírét, és aztán rátehet egy lapáttal azzal, hogy meggyilkolták. Látni akarta az első reakciókat. Persze egy forgatókönyvíró nyilván szeret valamiféle érzelmi hatást kiváltani. És hát Grip félre is értheti a helyzetet.

– Azért a biztonság kedvéért szólok azoknak, akiket érint – morogta Brandt, megfordult, és már indult is.

Grip és Kida nézték, ahogyan távolodik tőlük.

– Akkor – szólalt meg a nő – meglesz holnapra a daru?

A parkolóban alig álltak kocsik, amikor Grip másfél órával később a sötétben a Passatja felé igyekezett. A daru működött, de bármelyik pillanatban beadhatta a kulcsot. Nem ártott volna alaposabban is átnézni. Sebaj, még eléri a Liverpool és a Brentford elhalasztott meccsét, és Geronimo tányérjában is van elég étel. Megint észrevette a behavazott személyautót a B stúdióhoz közeli sarokban. A forgatás két héttel korábbi kezdete óta ott állt, szóval az is lehet, hogy be kell majd bikázni. Odament a kocsihoz, hátha ki tudja deríteni, kié. Lesöpörte a havat a kormány felőli ablakról, és lenyúlt az övén lógó kis méretű LED-es zseblámpáért.

Mielőtt az üvegre irányította volna a fényt, átfutott az agyán egy őrült gondolat.

Hogy a kocsiban talán van valaki.

Méghozzá régóta.

Megborzongott, és bevilágított az ablakon.

A fény végigsiklott az üres első üléseken és a visszapillantó tükrön lógó repülőgépen. A hátsó ülést ledöntötték, és az így megnövekedett csomagtartót szürke szemeteszsákokkal fedték be. Látszott, hogy van alattuk valami, de nem lehetett kivenni, micsoda. Talán egy felcsavart szőnyeg. A zsákokon egy motoros fűrészt, egy összetekert kék nejlonkötelet és két tekercs ragasztószalagot vett észre.

Végigvilágította az egész autót, de nem látott semmit sem, ami elárulhatta volna, mi a baj, van-e egyáltalán baj, és ki lehet a tulajdonos. Lekapcsolta a lámpát, és körbekémlelt. Rámeredt a stúdióépületek közti sötét utcára. Lépteket hall? Visszanézett az autóra. Persze leverhetné a havat a rendszámról, megkereshetné a tulajt a neten, és megkérdezhetné, szüksége van-e egy bebikázásra, de úgy döntött, a segítőkészségnek is van határa. Meg hát a Liverpool nemsokára pályára lép, és nem lenne szép tőle, ha cserben hagyná őket, ugye?