Lynn Painter

MAID
for
EACH
OTHER

EGYMÁSNAK
TEREMTVE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Kevinnek:

Jobban szeretlek, mint a szombat esti spagettit.

Minden egyes dolgot szeretek benned

és a közös életünkben, és most írok egy haikut*,

ami tökéletesen kifejezi az imádatomat.

Cukipofa vagy

Cuki cuki és cuki

Legeslegcukibb

* Nem vagyok költő.

1

ÉBREDÉS EGY MILLIOMOS

ÁGYÁBAN

Abi

Talán baj, ha a lelkem mélyén örülök, hogy ellepték a lakásomat a kártevők?

Persze hogy baj, tűnődtem, majd felültem és kinyújtózkodtam a kényeztetően puha, extra nagy méretű franciaágyban. Az vesse rám az első követ…! A pihe-puha luxuslepedő és a memóriahab párna kényelmében nem éreztem akkora bajnak. Őszintén szólva nem is értem, egyáltalán miért kelnek ki a tehetős emberek reggelente az ágyukból, ha egyszer ennyire fantasztikus érzés ezekben a drága ágyneműkben heverészni.

De sajnos nem adhattam át magam teljesen a fényűző örömöknek. Össze kellett kapnom magam, hogy elinduljak dolgozni, nehogy aztán Benny kirúgjon.

Gondosan bevetettem az ágyat, hogy semmilyen árulkodó nyom ne maradjon utánam. Azt terveztem, hogy később, amikor majd visszajövök, kimosom az ágyneműt. Nem, nem én vagyok Aranyfürtöcske pszichó változata, aki titokban mások ágyában alszik, és otthagyja a DNS-ét, de jobbnak láttam, ha eltüntetem a betolakodó Abi Mariano minden nyomát, mielőtt még valaki betoppanna.

A zuhanyozást inkább tegnap este letudtam, csak hogy biztosan legyen időm kitakarítani a fürdőszoba minden négyzetméterét (ami, teszem hozzá, nagyon sok négyzetméter), így most csak gyorsan átöltöztem, és copfba fogtam a hajam. Öt perccel később az összes holmimat betömködtem a hátizsákomba, becipzároztam, majd megfogtam a kilincset, és kinyitottam a hálószoba ajtaját.

– Szép jó reggelt!

Elakadt lélegzettel, kezemet a szívemhez kapva jobbra pillantottam.

Ó, istenem, ó, istenem, ó, istenem!

Egy ősz hajú férfi és egy fekete bubifrizurás nő állt a pazar penthouse hatalmas konyhájában. Mosolyogtak, de nekem ettől egy cseppet sem lett jobb kedvem.

Ezt most végérvényesen, visszavonhatatlanul elcsesztem.

A férfi kifogástalan, sötétkék, méretre szabott öltönyt viselt (helló, gazdag, díszzsebkendős pasas), a nőn pedig „csak” egy oxfordi ing és egy fehér farmer volt, amelyről természetesen lerítt, hogy egy vagyonba került. Tökéletesen összeillő ruháikban egy gyönyörű, szépkorú előkelő pár benyomását keltették. És úgy tűnt, hogy ez a hely, ahol meghúztam magam, az övék.

De szemmel láthatóan nem lepődtek meg azon, hogy itt találnak.

– Bocsánat, nem akartalak megijeszteni – mondta a férfi, majd előrelépett, és egy barátságos mosoly kíséretében kezet nyújtott. – Charles vagyok, ő pedig Elaine.

– Abi – motyogtam döbbenten, miközben a kezem eltűnt „lord” Charles hatalmas tenyerében. Határozott kézfogásából rájöttem, hogy ő egy cseppet sem találja különösnek a találkozást.

Szép volt, hogy elárultad nekik az igazi nevedet, te nyomi!

– Abi! – A nő, ezek szerint Elaine, úgy mosolygott rám, mint aki már ezer éve vár erre a pillanatra. – Olyan jó, hogy végre megismerhetlek!

– Igen, ööö, én is nagyon örülök – dadogtam, bár gőzöm se volt, mire céloz azzal, hogy „végre”.

Ez most egy kandikamerás, átverős műsor?

Vagy már értesítették a rendőröket, és ez a cuki párocska csak elterelésképpen áll itt előttem, hogy ne tudjak elmenekülni?

– Én, ööö…

– Egyébként megkóstoltuk a muffinodat – mondta Charles a konyhasziget hűtőjére mutatva, ahol a hat, emberfej méretű muffinból, amit előző este fáradságos munkával sütöttem ebben a csodálatos konyhában, immár kettővel kevesebb volt.

EZEK. KETTEN. MEGETTÉK. A MUFFINOMAT.

Jelenleg persze kisebb gondom is nagyobb volt ennél, de azért egy kicsit megorroltam rájuk, ugyanis ez volt életem legfinomabb muffinja. A következő heti reggelimnek szántam. Olyan szépen elterveztem, hogy minden reggelre jut majd egy muffin – hogy erőt merítsek belőle a tökéletesnek még véletlenül sem nevezhető életemhez.

Csakhogy ebből most két muffin e két remek, és minden bizonnyal befolyásos ember emésztőrendszerében kötött ki.

Isten veled, kényeztető sütemény, és legyen átkozott Charles és Elaine összes leszármazottja!

– Mennyei volt – áradozott Elaine, majd hozzátette: – Declan soha nem mondta, hogy ilyen remek cukrász vagy.

– Hát – mondtam a torkomban dobogó szívvel, mintha érteném a célzást –, tudjátok, milyen…

Összenevettek, mintha nagyon is értenék, miről beszélek – mi van? –, de számomra most jött el a menekülés pillanata. Kivettem a kocsikulcsot a hátizsákomból, és széles mosolyt erőltettem az arcomra.

– Figyeljetek, nagyon örülök, hogy találkoztunk, és szívesen beszélgetnék még, de mennem kell dolgozni.

– Tipikus Abi – mondta Charles olyan hangon, mintha azt mondaná, hogy „de aranyos”, és kedvesen rám mosolygott. – Jössz ma este a Hathaway-partira?

Tipikus Abi?

– Én, ööö, még nem tudom – dadogtam, és kétségbeesetten, oldalazva loptam a távolságot az ajtó felé. Mert minél gyorsabban jutottam ki innen, annál kisebb volt a valószínűsége, hogy letartóztatnak önkényes lakásfoglalásért vagy birtokháborításért. – Talán…?

– A „talán” nem válasz, Abi – korholt Elaine, és ápolt kezével, szent ég, mekkora gyémánt!, végigsimította tökéletesen beállított frizuráját. – Nem indulhatsz el dolgozni, amíg igent nem mondasz. Alig várjuk, hogy megismerhessünk.

– Akkor… igen. – Megkönnyebbülés töltött el, amikor végre odaértem a bejárati ajtóhoz, és a tenyeremben éreztem a fémkilincs hűvösét. Mindjárt kijutok. – Mindenképpen ott leszek a partin.

Abban a pillanatban bármit hajlandó voltam megígérni, csak hogy leléphessek innen.

– Csodálatos – mondta Elaine nyomatékosan.

– Fantasztikus – helyeselt Charles.

– Most mennem kell. – Kinyitottam az ajtót, és csak reméltem, hogy a mosolyom bájosnak és természetesnek hat. – Örülök, hogy talákoztunk.

Amint becsukódott mögöttem az ajtó, a folyosón egyenesen a lépcső felé vettem az irányt, nem is foglalkoztam a lifttel. Nem vagyok egy fitneszbaba, de most teljes sebességgel rohantam le húsz emeletet, hogy minél messzebbre kerüljek az iménti jelenettől, bármi is volt ez.

Fogalmam sem volt, miért gondolják azok az idegenek, hogy ismernek, de nem is volt kedvem maradni, hogy kiderítsem.

2

A KITALÁLT BARÁTNŐ
NAGYON IS LÉTEZIK

Declan

– Jó reggelt, drágám!

– Anya! – Lehajoltam, megpusziltam az arcát, majd leültem a kerek bankettasztalhoz, közé és apám közé. Tegnap este későn érkeztek, így nem volt alkalmam beszélni velük a Hathaway VIP-fogadására meghívottaknak tartott rövid üdvözlőbeszédem előtt. – Hogy utaztatok?

– Késett a repülőgép – mondta apám, és a szájához emelt egy szelet bacont. – De eseménytelen út volt. Egyébként remek beszédet mondtál.

– Köszönöm.

Jól látta, remekül sikerült a beszéd, bár még előttem állt egy teljes hétvége, amelyre meghívtuk az összes részvényesünket, ezért nem akartam elbízni magam. A Hathaway éves közgyűlésére mindig több ezer befektető utazik Omahába. Ilyenkor egy hétig úgy bánunk velük, mintha ők lennének a legfontosabb emberek a világon. A közgyűlés a pénteki, VIP-vendégek számára tartott reggelivel kezdődik, mindenki mást pedig szombaton látunk vendégül egy hasonló rendezvényen. Idén engem kértek fel, hogy mindkét találkozón mondjak üdvözlőbeszédet.

– Nem untatott reggeli közben – mondta Warren az asztal másik oldaláról, miközben felvette a kávéscsészéjét. – Ez a gyerek érti a dolgát.

Ez a gyerek érti a dolgát.

Nem mástól kaptam ezeket a dicsérő szavakat, mint Amerika leggazdagabb emberétől, Warren Hathawaytől, aki ezer éve a Hathaway Holdings vezérigazgatója. A fickó zseniális üzleti érzékkel rendelkezik, és amióta az eszemet tudom, felnézek rá. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy a dicsérete nem tölt el büszkeséggel.

Miután megszereztem a diplomámat, a Hathaway azonnal bejelentkezett egy több millió dolláros felvásárlási ajánlattal a családomnál, akik a dédnagymamám kis kanapéüzletéből építették fel az ország legnagyobb bútoráruházát, a CrashPadet. Ezzel egy álom vált valóra, mert így nemcsak a szüleim vonulhattak idő előtt nyugdíjba, és utazhatták be kedvükre a világot, hanem én is a Hathaway-cégcsoport része lettem, és lehetőséget kaptam, hogy egy sokkal nagyobb vállalatnál fokozatosan feljebb jussak a ranglétrán.

Az üzleti menedzsmentből szerezett mesterdiplomám, amit a nagybátyáim feleslegesnek tartottak (Nem kell ahhoz egyetem, hogy a családi vállalkozásban dolgozz!), hirtelen a mindig is vágyott karrierhez vezetett.

Két éve vagyok már a Hathaway ügyvezető alelnöke, de a további lépések nehéznek bizonyultak. Bármennyire is keményen dolgozom, a vezetők szemében én még mindig „zöldfülű” vagyok, pedig már betöltöttem a harmincat.

Aztán a múlt havi negyedéves üzleti áttekintés során kialakult vitában – amelyben nekem volt igazam, Marty Mueller pénzügyi igazgató pedig bődületesen nagyot tévedett – Warren felfigyelt rám, és a karrierem egy új fázisába érkeztem.

Úgy tűnt, az öreg és a belső köre ezúttal nagyvonalúan túllépett azon, hogy szerintük fiatal vagyok, és immár száz százalékig megbíznak a tudásomban.

Ez óriási fegyvertény.

– Ma reggel megismerkedtünk a barátnőjével – mondta anyám Warrennek. Kellett egy perc, mire felfogtam.

Mi?

– Megismerkedtetek Abbyvel? – Warren letette a csészéjét, és együttérző mosollyal nézett anyámra. – Én már azon tűnődtem, vajon létezik-e ez a lány, mert még soha senki nem találkozott vele.

– Ugye? – nevetett anyám egyetértően.

Mi van?

Abby nem létezik.

Kitalált barátnő, kitalált névvel. Mégis hogy a fenébe találkozhatott vele anyám?

Hozzáteszem, soha eszembe se jutott, hogy kitaláljak magamnak egy barátnőt. Én nem az a gátlásos kamasz fiú voltam, aki nem mer randira hívni egy lányt; valójában nagyon is szerettem csajozni. A kapcsolatokkal együtt járó baromságokra viszont se időm, se energiám. Jelenleg minden figyelmemet leköti a munkám – megállapodni, családot alapítani ráérek majd negyven fölött.

De amikor a vezetőségben mindenkinek van párja… nos, olyankor bizony a szükség törvényt bont. Azt akartam, hogy a feletteseim megállapodott, kiegyensúlyozott, a cég vezetésére alkalmas embernek lássanak. Ezért amikor a magánéletemre terelődött a szó a negyedéves vezetői elvonuláson, csak úgy mellékesen meséltem az én angyali természetű, gyakorlatias barátnőmről, aki kész lenne azonnal családot alapítani velem.

Ő lett volna Abby.

Konkrétan az történt, hogy kiszúrtam a pincérnő névtábláját – Abby –, vagyis nem sokat gondolkodtam, róla neveztem el a kitalált barátnőmet.

Nem állt szándékomban továbbfejleszteni az Abbymesét, de kétségtelenül kényelmes helyzetet teremtett. A szüleim, a kollégáim, a nagymamám is örömmel fogadták – mindenkit megnyugtatott a tudat, hogy van egy Abby az életemben.

Csakhogy nem volt Abbym.

Hiszen ez a személy nem létezett.

Akkor miről beszél az anyám?

– Jön a ma esti partira – mondta apám Warrennek, akivel az elmúlt néhány évben egész jól összebarátkoztak. – Ott találkozhatsz vele.

– Ööö… – nyögtem az orromat összecsípve, miközben lázasan kutattam az emlékeim között, mi a fenéről lehet szó. – Ő, őőő… mondta, hogy jön ma este?

– Igen – vette át a szót anyám, és kissé oldalra fordult a székén, hogy alaposan szemügyre vegyen. – Úgy meglepődött, amikor felébredt, és ott talált minket a konyhában, Dex. Elfelejtettél szólni neki, hogy nálad alszunk?

– Ó – nyögtem ki nagy nehezen, és próbáltam leplezni a döbbenetemet, hogy ezek szerint egy vadidegen nő tartózkodik a lakásomban. – Ja, nem gondoltam, hogy átmegy este. Azt hittem, hogy…

– Annyira örülök, hogy ott volt – folytatta anyám, elengedve a füle mellett a véleményemet. – Hihetetlenül aranyos kis vörös hajú lány. És isteni muffint sütött!

Tehát ez valóban megtörtént. Egy Abby nevű valaki ott aludt a lakásomban, és még muffint is sütött a konyhámban!

– Hát igen, a konyhában remekül feltalálja magát – motyogtam, de egyre csak zakatolt az agyam. Mi a fene folyik itt? Biztonságos házban lakom, még portaszolgálat is van. Az ajtón rendes zár van, és be is lehet riasztani.

Akkor mégis mi történhetett?

Ki a fene az az Abby?

– Ethel halála óta nem ettem jó muffint – dünnyögte Warren, és letette a kávéját. – Szólj a kis Abbynek, hogy hozzon ma este, jó, Dex?

– Persze – feleltem. Zúgott a fejem, és csak reméltem, hogy kívülről természetesnek hat a magamra erőltetett mosoly. – Bocsássatok meg egy pillanatra! Ki kell mennem telefonálni.

– Abbyt hívod? – kérdezte anyám dallamos hangon.

– Mindenképpen, igyekszem megtalálni – mondtam, majd elfordultam a gyanakvóan rám meredő asztaltársaságtól, és elindultam az ajtó felé. – Bocsássatok meg!

3

A MILLIOMOS TALÁLKOZIK
A BEJÁRÓNŐJÉVEL

Abi

– Kéri a blokkot?

– Nem – válaszolta a nő, majd felkapta a Lululemon táskáját, és anélkül, hogy rám nézett volna, elindult a Benny’s Natural Grocers kijáratához.

– Szép napot! – kiáltottam, majd a sorban következő vásárlóhoz fordultam.

Gyűlölöm ezt a munkát – ezt a kényelmes, mégis agyzsibbasztóan üres állást. Már a gimis éveim óta dolgozom a Benny’snél; ismerős hely, és biztonságos, sőt nélkülözhetetlen állás, hiszen ennek köszönhetem, hogy van egészségbiztosításom. De minden műszak újra meg újra csak arra emlékeztet, hogy az életem olyan, mint a futóhomok: beleragadtam, és talán sosem szabadulok ki belőle.

Ezért futottam neki másodszor is a főiskolának.

Ezért volt szükségem erre a munkára és a heti három esti műszakra.

Ezért ismételgetem folyton azt, hogy „ezért”.

– Helló – mondtam gépiesen a következő vásárlónak. Rutinból szóltam a sorban álló emberhez, de aztán észrevettem, hogy nincs semmi a szalagon. Felnéztem az arcára, és ekkor… hűha!

Lehet, hogy hangosan felszisszentem.

Sok vonzó férfit láttam már, de szerintem ő lehet a prototípus.

Magas – körülbelül 195 centi –, de nem vékony alkat. Dehogy. Széles válla kitölti a tökéletesen szabott öltönyét, és a profi futballistákat juttatta eszembe, ahogy besétálnak a busztól az öltözőig.

Menő.

Izmos.

Tökéletes.

És nem lehet vele szórakozni.

Igazából az arca még lenyűgözőbb volt, mint a testfelépítése.

Rám szegezte barna – nem, zöld – szemét, de olyan határozottan, hogy egy pillanatra elállt a lélegzetem. Esküszöm, úgy éreztem, mintha a lelkembe látna, és mintha halvány mosoly játszott volna az ajkán.

Őszintén szólva, általában nem szoktam megfigyelni a férfiak száját, de talán a szépen ívelt felső ajka – telt alsó ajka, pontosabban – mágnesként vonzotta a tekintetemet. Megbabonázva néztem.

Azt képzeltem, hogy ez a száj franciául szólal meg. Vagy olaszul. Magamra parancsoltam, hogy felnézzek, és hirtelen eszembe jutott, hogy ez a jól öltözött férfi valójában bármilyen maffiafőnökökről, autóversenyzőkről vagy morcos milliárdosokról szóló romantikus regény borítóján szerepelhetne.

– Miben segíthetek? – dadogtam az ámulattól zsibbadt szájjal. Szerencsére a nyálcsorgatás elmaradt.

– Helló, Abi, i-vel – mondta ő, telt, bársonyos hangon.

– Szia… – összehúztam a szemem, és amikor lenézett a névtáblámra, ráharaptam az ajkamra, nehogy elvigyorodjak, mint valami szerelmes iskoláslány.

– Nem ismersz meg? – kérdezte, és oldalra billentette a fejét.

Ismernem kéne? Ezt az arcot csak nem felejteném el. Próbáltam uralkodni magamon, nehogy úgy tűnjön, mintha kacérkodni akarnék vele, de azért a hangomban ott bujkált egy kis Joey Tribbiani-féle flörtölős árnyalat, amikor azt kérdezi: „Mi a helyzet?”

– Kellene?

– Azt hiszem, igen, mivel ma reggel az én ágyamban ébredtél, és a szüleimnek azt mondtad, hogy a barátnőm vagy.

– Ó, a francba.

Ó, a francba, ó, a francba, ó, a francba!

– Ó, a francba, bizony – ismételte, és sötét szemében megvetés villant. Úgy nézett rám, mintha egy bogár lennék, amit hamarosan eltapos.

Hevesen kalapálni kezdett a szívem, és minden porcikámat forróság járta át attól a vegytiszta, megkérdőjelezhetetlen ellenszenvtől, amivel felém fordult.

– Benny! – kiáltottam, de nem vettem le a szemem a fickó arcáról. – Ki kellene mennem egy rövid szünetre.

– Most tartottál szünetet, Mariano – érkezett a válasz a hátam mögül, Bennytől, aki az íróasztalánál intézte a rendelésfelvételt. Órák óta görnyedt az elavult számítógép felett, morgolódott, sóhajtozott, és a kopasz fejét vakargatta, amiből azonnal tudtam, hogy nincs jó kedve.

– Mariano – ismételte halkan az előttem álló férfi, mintha memorizálná ezt az információt.

– Szünetet tartok, Benny – mondtam összeszorított fogakkal, és lekapcsoltam a kassza világítását. – Akár tetszik, akár nem.

Levettem magamról a Benny’s kötényét, és intettem az öltönyös férfinak, hogy kövessen. A pulzusom közben az egekben volt. Egész délelőtt rettegve figyeltem az ajtót, arra számítva, hogy egyszer csak megjelenik a rendőrség, és letartóztatnak betörésért. Csak egy órával ezelőtt, miközben elfogyasztottam az ebédemet a hatalmas zöld szemetes mellett, győztem meg magam, hogy senki nem fog értesülni az ott töltött éjszakámról.

Ostoba módon merészeltem hangosan kifújni a levegőt.

– Esküszöm, hogy egy nap kirúglak, Ab – kiáltotta Benny, amikor otthagytam a pénztárgépet.

– Nem fogsz – kiáltottam vissza, és próbáltam nem hiperventilálni. – Senki más nem lenne hajlandó melletted dolgozni.

– Legalább siess, jó?

– Meglátom, mit tehetek.

Éreztem, hogy Mr. Öltöny elindul utánam. Átvezettem a bolt hátsó részén, majd kinyitottam a sikátorra nyíló ajtót. A ragyogó napfény, a meleg levegő és az enyhe szemétszag egyszerre támadta meg az érzékszerveimet. Becsapódott mögöttünk az ajtó, és a fickó felé fordultam.

A királyi pár Declant emlegetett, ugye?

– Kérlek, Declan, hadd magyarázzam meg!

Erre összehúzta a szemét – hoppá, talán nem kellett volna a nevén szólítanom –, de nem mondott semmit.

– Nem vagyok bűnöző, esküszöm. Esti műszakban takarítóként dolgozom a Masterkleennél, igazából bejárónőként én takarítom a lakásodat, amikor nem vagy a városban. Tehát bár ott voltam, nem vagyok betörő vagy ilyesmi.

Jó érv, Abi!

Reméltem, hogy sikerült kedvesen mosolyognom, és meggyőztem őt az ártatlanságomról.

Felhúzta a szemöldökét.

– Volt kulcsom – mondtam –, tehát ez nem olyan, mintha…

– Beköltöztél a hálószobámba. – Nyugodt volt a hangja, de egyértelműen úgy tűnt, hogy nem akarja megérteni a helyzetemet. Szigorú arckifejezésén ez világosan látszott. – Muffint sütöttél a konyhámban. Kétlem, hogy ez is benne van a munkaköri leírásodban. Szerintem ezt birtokháborításnak hívják. Abi.

Az a gúnyos hanghordozás, amivel kiejtette a nevemet, egyszerre volt sértő és fájdalmas.

De meg kellett őriznem a hidegvéremet.

Újra nekifutottam.

– Tudom, de csak azért tettem, mert az én lakásomat ellepték a kártevők, de esküszöm, hogy a tiédbe nem került át egy sem. Nézd, az ingatlankezelő cég, az a kretén, kizsákmányoló banda, közölte, hogy pár napra keressek magamnak másik lakhelyet, amíg fertőtlenítik a házat. De nekem nincs hova mennem.

Amint kimondtam, el is pirultam, annyira szánalmasan hangzott.

Olyan undorral nézett rám, mintha épp a számban turkálnék. Minden arra vonatkozó reményem elszállt, hogy esetleg valamilyen szimpátiát váltok ki belőle a helyzetem iránt, amikor így szólt:

– Szállodák is vannak ám a világon.

– Nem engedhetem meg magamnak a szállodát – vágtam vissza megalázottan. Legszívesebben világgá szaladtam volna, de kétségbeesetten folytattam. – Aztán amikor tegnap este kitakarítottam a lakásodat, arra gondoltam, mi baj lehet? Tudtam, hogy egy hétig Londonban vagy, úgy értem, ezek szerint korábban visszajöttél, de azt hiszem, erről elfelejtettél szólni a Masterkleennek, úgyhogy gondoltam, aludhatok pár órát, senki sem fogja megtudni.

Megfeszült az állkapcsa, de nem szólt egy szót sem. Szerettem volna hinni, hogy hitelt ad a védekezésemnek, de olyan típusnak tűnt, aki minden megnyilvánulását megfontolja, és élvezi, hogy csendben maradhat, a vitapartnerei pedig maguktól besétálnak a saját csapdájukba.

Ami azt jelenti, hogy nekem végem, ugyanis fecsegésben sajnos világbajnok vagyok.

– Biztos vagyok benne, hogy nem érdekel – folytattam –, de nagyon jó vagyok abban, amit csinálok. Remekül takarítom a lakásodat, enni lehetne a fürdőszoba padlójáról. Nem mintha ezt tennéd, azért az elég undorító lenne, de elvileg megtehetnéd, olyan alapos munkát végzek.

Köhintett, és a drága órájára pillantott. Rájöttem, hogy ebben a pillanatban vesztettem el a takarítói állásomat.

Ó, istenem.