részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Joanna Quinn: The Whalebone Theatre

Copyright © Joanna Quinn, 2022
All rights reserved.

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

borító design © Penguin Random House UK

ISBN 978 963 568 348 2
ISSN 2560-1822

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Bardi Betty és Laik Eszter
Előkészítés Török Judit
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Nancynek és Abinek

„Bőgnek a szelek; mit törődnek ezek a király nevével?”

Shakespeare: A vihar (Babits Mihály fordítása)

Első felvonás
1919–1920

Az év utolsó napja

1919. december 31.

Dorset

Cristabel felkapja a botot. Illik a kezébe. A kertben van, a háznéppel együtt várja, hogy édesapja visszatérjen az új anyukájával. Libériás szolgák lehelgetik hideg ujjaikat. Varjak kárognak félszívvel a ház körüli fákon. December utolsó napja van, az év legvége. A délután szürkületbe hajlik, a ház előtti gyep merő sár és hómaradék, ebben gázol a hároméves Cristabel fűzős csizmácskájában, úgy tartja a botot, mint egy kardot, aprócska őrszem rézgombos kabátban.

Suhogtatja a botot, élvezi a csattogást, amit csap, egy kis piszkos havat kanalaz fel vele a szájához. A hó ugyanolyan hideg a nyelvén, mint a jégvirág a padlásszobája ablakán, de nem tapad a szájához. Csalódást keltő módon ízetlen. Olyan messze, hogy nem is érdemes észrevenni, dadus a nevét kiabálja. Cristabel csak pislog, és nem figyel a hívásra. Felfedezi, hogy a kert szélén hóvirágok vigyorognak. Csatt, csatt!

Cristabel apja, Jasper Seagrave és új hitvese ebben a pillanatban egymás mellett ülnek egy hintóban, s a behajtón közelednek Jasper otthona felé: Chilcombe sokormú, sokkéményes, repkény borította udvarház, elefántszerű, fáradt nagyság lengi körül. Körvonala egy sorozat bágyadt háromszög és magas kéménykürtő, és már négyszáz éve áll egy erdős magaslaton az óceán fölött, kazettás ablakszemeit összehúzza, hogy a tengeri szél és a haladás ne bántsa, mintha lassan belesüppedne az időbe.

A chilcombe-i szolgák szerint a mai nap különleges, Cristabel ennek ellenére már unja. Állandóan várni kell. Állandóan ki kell húznia magát. Ez a nap nem lenne jó mese. Cristabel azokat a meséket szereti, amikben mordályok vannak, és kutyák, nem azokat, amikben hitvesek és várakozás. Csatt! Ahogy felmarkolja a hóvirágok maradékát, meghallja a kerekek alatt csikorgó kavics csontroppanását.

Apja száll ki elsőnek a hintóból – gömbölyű és elégedett, mint egy frissen kifejtett babszem. Aztán előbújik egy gombos csizmás fél láb, utána egy bársonykalap, amely hátrahajlik, hogy megszemlélhesse a házat. Cristabel apja szakállas arcát nézi. Ő is hátradönti a fejét, a kalapos fiatalasszonyt figyeli, aki a hágcsón állva láthatóan magasabb nála.

Cristabel feléjük masírozik a hóban. Már majdnem odaér, amikor a dadus elkapja, és azt sziszegi:

– Mi van a markodban? Hol a kesztyűd?

Jasper odafordul.

– Miért ilyen szutykos a gyerek?

A szutykos gyerek nem figyel az apjára. Nem érdekli. Morgós, undok ember. Ehelyett az új anyukája felé lép, odakínálja neki a maréknyi földet és hóvirágszirmot. De az új anyuka kecsesen fogadja az ügyetlen ajándékokat; végül is elfogadta Jasper Seagrave házassági ajánlatát is, dacára a kócos szakállnak és a sántításnak.

– Nekem hoztad – mondja az új anyuka, de nem kérdő hangsúllyal. – Milyen eredeti! – Lelép a hintó hágcsójáról, és elmosolyodik, lebbenő keze Cristabel fejére száll, mintha a gyerek erre szolgálna. A bársonykalap alatt az új anyuka elegáns gyapjú útiruhát visel és nercstólát.

Jasper a személyzet felé fordul és bejelenti:

– Bemutatom az új feleségemet: Mrs. Rosalind Seagrave.

Taps hallatszik.

Cristabel furcsának találja, hogy az új anyukának is Seagrave a neve, mert az az ő neve. Ránéz a földkupacra a markában, aztán megfordítja és ráejti az új anyuka csizmájára, mert kíváncsi, mi történik ezután.

Rosalind ellép a mosolytalan gyermek mellől. Egy anyátlan árva, emlékezteti magát, nincsen, aki a nőies viselkedésre okítsa. Azon gondolkozik, hoznia kellett volna-e szalagokat makrancos, fekete hajába, vagy egy teknőcfésűt, de Jasper már ott is terem mellette, és az ajtó felé tessékeli.

– Végre itt vagy – mondja. – Chilcombe nem a legjobb arcát mutatja. Régen egy csodálatos kovácsoltvas kapu volt a bejáratnál.

Ahogy átlépik a küszöböt, Jasper az esti mulatság részleteiről beszél. Azt mondja, a falusiak örülnek a felesége érkezésének. Sátrat állítottak a ház mögött, malacot sütnek, és mindenki kupa söröket iszik a házasság örömére. Most rákacsint a feleségére, kidülleszti a mellkasát a tweedöltönyben, és a nő nem érti, mit is jelent ez az egyik szemre ráereszkedő, majd felemelkedő szemhéj, ez a színpadias fintor.

Rosalind Seagrave, született Elliot, huszonhárom éves, 1914 áprilisában a Tatler magazin szerint „magabiztos londoni elsőbálozó” volt, aki most besétál Chilcombe kőbejáratán egy faborítású, galériás helyiségbe, amely olyan magasra nyúlik, mint egy középkori lovagterem. Üreges kürtő, alig világítják meg a réz falikarokban égő gyertyák, a levegője olyan állott, mint a világvégi kápolnákban.

Furcsa ez az érzés, ahogy belép egy ismeretlen házba, amelyről tudja, hogy a jövőjét jelenti. Rosalind körülnéz, próbálja felmérni, mielőtt a ház észrevenné őt. A csarnok hátsó falán kandalló: hatalmas, kőből faragott, nem ég benne tűz. Keresztbe tett kardok lógnak fölötte. Alig van bútor, és Rosalind nem találja olyan vonzónak, mint áhította. Faragott tölgyfa láda vasból készült zsanérral. Egy páncél, amely lándzsát tart fémkezében. Egy állóóra, egy kornyadozó karácsonyfa és egy versenyzongora liliomcsokorral a tetején.

A zongora nászajándék a férjétől, ezt tudja, de oldalra állították, egy kitömött szarvasfej alá. A falakon körben további bánatos kitömött állatfejek, üvegszemű oroszlánok és antilopok, valamint ősrégi gobelinek, amelyeken profilból ábrázolt emberek hadonásznak nyilakkal. Mivel a gobelinben a kék szín fakul ki utoljára, a hajdani vidám csatajelenetek mostanra bús, víz alatti képekké váltak.

A kandallótól jobbra íves falépcső vezet fel a ház emeleteire, míg Rosalind két oldalán kopott perzsaszőnyegek visznek gótikus ajtónyílásokon át a sötét szobákba, amelyek további sötét szobákba nyíló ajtókat rejtenek, és így tovább, mintha a végtelenséget képeznék le. Csizmája sarka megakad, ahogy előrelép. Fel kell majd szedni a szőnyegeket, gondolja, ha partit adunk.

Jasper bukkan fel mellette, a komornyikhoz beszél.

– Mondja, Blythe, megjött az én csavargó öcsém? Nem volt képes odatolni az arcát az esküvőre.

A komornyik alig észrevehetően megrázza a fejét, mert Chilcombe-ot így igazgatják, a gesztusok olyan ismerősek és elhasználtak, hogy szinte csak a hiányuk látszik – a benyomás, hogy valaha volt ott valami; az élőlény nyoma a kőben.

Jasper dühösen szippant egyet, és a feleségéhez fordul:

– A szobalányok elvezetik a szobájába.

Rosalindot felkísérik a lépcsőn, el egy sor festmény mellett, amelyeken fodros gallérú férfiak tartanak szünetet vadászat közben, hogy megfestethessék a portréjukat, harisnyás lábuk vaddisznók még meleg hulláján nyugszik.

Cristabel a sarokból figyel. Elbújt egy esernyőtartó szobrocska mögé, amely kis indián fiút formáz; kitárt karja körébe lehet beállítani az esernyőket, a lovaglóostorokat és apa sétabotjait. Vár, amíg az új anyuka eltűnik a szeme elől, aztán átfut a csarnokon a hátsó lépcsőhöz, amely a főlépcső mögött rejtőzik. Ezen jut le a szuterénbe, a szolgák birodalmába: a konyhába, mosogatóhelyiségbe, raktárakba és pincékbe. Itt, a ház gyökerénél, el tud bújni, hogy megvizsgálhassa új kincseit: a botot és körme alatt a sár félholdját.

Ezen a napon a szuterén zajos hely, a köves konyha visszhangzik a szorgoskodóktól. A szolgák izgatottak az esti ünnepléstől, aggódnak az esküvői parti miatt, és lelkesen fecsegnek az új feleségről. Cristabel bemászik az asztal alá és fülel. Az érdekes kifejezések villámként cikáznak át az agyán: kedvenc szava például a „ló” meg a „sütemény”; a hangzavarból ismerős hangok válnak ki.

Figyelmét Maudie Kitcat, a legfiatalabb konyhalány köti le, aki azt mondja:

– Talán Cristabel kisasszonynak öcsikéje lesz nemsokára.

Cristabel nem látta, hogy öcsike szállt volna ki a hintóból, de talán később jön. Nagyon szeretne egy öcsikét. Jó lenne vele játszani és harcolni.

Szereti Maudie Kitcatet, a konyhalányt. Mindketten a tetőtérben alszanak, és együtt gyakorolják az írást. Cristabel sokszor megkéri Maudie-t, hogy írja le neki a bepárásodott ablakra azoknak a nevét, akiket ismer, és Maudie megteszi, ujja csikorgó hangot ad, miközben a szavakat formálja – M-A-U-D-I-E, K-U-T-Y-A, D-A-D-U-S, S-Z-A-K-Á-C-S N-É-N-I –, és Cristabel a maga ujjacskájával követi a formájukat, vagy letörli őket, ha nem tetszenek neki. Néha Maudie átmegy hozzá éjjel, ha Cristabel olyan rosszat álmodik, amitől kiabál, és simogatja a fejét, csss, mondja, kicsi lány, csss, ne sírj.

A konyhában a szakács néni így szól:

– Örökös a birtoknak, mi? Reméljük, van még ennyi Jasper Seagrave-ben.

Hangos nevetés a válasz. Egy férfihang azt kiáltja:

– Ha neki nem megy, én szívesen besegítek!

Újabb nevetés, aztán csörr!, valamit eltörtek. A szolgák röhögése, az érthetetlen szóváltás, dübörgő hullámként borítja el Cristabelt. Elhatározza, hogy a botjával írni fog, a köves padlóra szóródott lisztbe kört rajzol, körbe-körbe. O. O. O. O. Ritka, hogy el tud szökni akadékoskodó dadusától, ki kell használni. O. O. O.

O mint ó. O mint óistenemCristabelmostmitműveltél.

Az első emeleten Rosalind az öltözőasztalnál ül új hálószobájában – bár újnak nem mondhatná, mert minden ősöregnek tűnik benne. A szoba padlója éktelenül nyikorog, törékeny mahagónibútorok veszik körül, amelyeket kormozó petróleumlámpák világítanak meg: olyan tárgyak gyűjteménye, amelyeket nem illendő megérinteni. Valahonnan a házból nevetés hallatszik, Rosalind olyan kellemetlennek érzékeli, mint a vállában gyűlő feszültséget. Egy szobalány áll mögötte és fésüli tintafekete haját, egy másik meg a bőröndjeit csomagolja ki, gondosan veszi elő az alsóneműket, amelyeket illatos szaténpárnává hajtogattak. Rosalind érzi, hogy figyelik, megítélik. Azt kívánja, bár kicsomagolhatná ő maga a poggyászát.

Rosalind megnézi a képét az öltözőasztal tükrében; összeszedi magát. Olyan hetyke az arca, mint a kedvenc gyereké. Távol ülő szemek, pisze orr. Az a szokása, hogy az álla alatt összekulcsolja a kezét, mintha boldogan nézne egy váratlan ajándékot. Most is ezt csinálja.

Minden nehézség ellenére sikert aratott; ebben kell hinnie. Bántó pletykák keringtek Londonban. Szóbeszéd elővigyázatlan kapcsolatokról. Jövendölések, hogy tönkretette az esélyeit, mert túl sok széptevővel volt kapcsolata. De ezek a férfiak már nincsenek. A kedves fiúk, akikkel táncolt, andalgott és vacsorázott, egymás után eltűntek. Eleinte szörnyű volt, aztán megszokott, ami rosszabb volt, mintha szörnyű lenne, de kevésbé volt fárasztó. Egy idő után pedig hát ez történt. Elmentek, integettek a vonatból, és elföldelték őket idegen helyeken, amelyeknek a neve egyre ismerősebb lett: Ypres, Arras, Somme.

A háború évei fájdalmasan monoton időszak volt, Rosalind egy kényelmetlen karosszékben gubbasztott, míg anyja felsorolta a megfelelő fiatalemberek nevét a The Timesból, akik meghaltak vagy eltűntek. Az újságokban a „fölösleges nőkről” cikkeztek – hajadonok millióiról, akik nem fognak férjhez menni, mert nincs elég férjnekvaló. Rosalind kivágta a társasági szépségek esküvői fotóit és egy könyvecskébe ragasztgatta őket: a szerencsés menekültek gyűjteménye. Attól félt, fekete ruhás vénség lesz belőle is, mint özvegy anyjából; magányos nő, aki a teáscsészékkel foglalkozik meg majomképű kiskutyákkal, aki csapdába esett a kosárban gyűlő kötések és rosszkedvű lábtartók között.

És amikor a Nagy Háborúnak vége lett, nem maradt senki, akivel ünnepelni lehetett volna. Az a maroknyi elfogadható férfi, aki hazatért, azzal töltötte a partikon az időt, hogy a harcokról beszélgetett a nagydarab lányokkal, akik hadiszolgálatot végeztek. Rosalind meg csak állt a fal mellett az üres táncrendjével. Úgyhogy amikor találkozott Jasper Seagrave-vel, az özvegyemberrel, aki fiatal feleséget keresett, hogy fiúörököst szüljön neki, úgy érezte, egy kicsi helyet csináltak neki, egy apró folyosót, amin végigkúszhat az esküvő narancsvirágszín napjáig, ahol a saját háza várja.

És itt van. Megcsinálta. A téli esküvő nem ideális, de esküvő. A vőlegény náthája ellenére. Annak ellenére, hogy ragaszkodott a zötyögős kocsiúthoz. Annak ellenére, hogy a csikorgó hintó előre-hátra rángó ablakában úgy hullámzott a táj, mintha ügyetlen díszletmunkások lengetnék. Annak ellenére, hogy a szíve összeszorul, mardos. Ezen mind lehet segíteni.

Rosalind felemeli vadonatúj gyémánt fülbevalóját. A tükörből nézi, ahogy a szobalány leteríti elefántcsontszín selyempongyoláját, mohó kézzel elrendezi a baldachinos ágyon, amelynek olyan vastag a matraca, mint a Borsószem hercegkisasszony mesében. A sötétedő ablakon túl a máglya pattogása hallatszik, az érkező falusiak mormolása, dús, égett illat száll a sülő húsból.

Cristabel a kertben áll a tűz mellett, érdeklődve nézi a nyársra húzott szopós malacot a lángok fölött, aminek almát dugtak a szájába. Cristabel jobbjával markolja a botját. Bal keze a kabátja zsebében, ujjai a szuterénben a frissen talált kincseket babrálják: egy újságlap darabja, egy ceruzacsonk. Megnyugtató, hogy vannak ezek az apróságok, amelyeket fogdoshat.

Hallja, hogy a dadus csapkodva keresi a házban, mérges dadus-hangja úgy száll előtte, mint egy falkányi kopó ugatása. Cristabel tudja, mi fog történni. Fel fogják vinni a hálószobájába, és büntetésül nem kap vacsorát, mert elszökött. A gyertyát eloltják, az ajtót bezárják. A tetőtér árnyékos lesz, csupa szöglet; gomolygó feketeség, amelyet csak a lassan mozgó reflektor világít meg, a hold, a nagy, szemhéj nélküli szem.

Cristabel a hüvelykujjával dörgöli a bot kérgét, később is ezt csinálja keskeny ágyában fekve – ezzel múlatja az időt, amikor nem szabad hisztiznie. Amikor kisbaba volt, hisztizett, és dadus olyan kabátot adott rá, aminek az ujját hátul össze lehetett kötni, hogy ne tudjon kimászni az ágyból. Most már nem fog hisztizni.

A párnája alatt botokat tart, kavicsokat, amelyeknek arca van, és egy régi képeslapot egy kutyáról, aki egy királyé volt, ezt a szőnyeg alatt találta, és elnevezte Kutyának. Felsorakoztatja őket, ad nekik vacsorát, eljátszat velük egy mesét, és lefekteti őket. Vigyázhat rájuk, megsimogathatja a fejüket, ha kiabálnának álmukban, odafigyelhet, hogy ne másszanak ki a hideg fapadlóra.

Leguggol egy hófolt mellé, a botjával betűket ír. O. O. O. Hallja, hogy a dadus azt mondja:

– A búbánatba, hát ott van! A hóban áskál, és összekoszolja magát.

Cristabelnek tetszik a szó, hogy hó. Suttogva ismételgeti, aztán folytatja a munkát, mindennapi gyakorlatát: betűket formál, szavakat alkot, neveket gyűjt.

H-O.

Tartalom

Első felvonás 1919–1920

Az év utolsó napja

Másnap reggel

A tékozló fiú

Körbe-körbe

Kérések

Tehát először a kankalin

Az ágy alatt

Egy alvó nő

Cristabel és a mesék

Várni, remélni

A karácsonyi hajtóvadászat

Az övé

Nem engedik

Utána

A káposzta

Mindet le

Micsodák

Vadászok holdja

Maudie Kitcat naplója

Második felvonás 1928–1938

Bálnatetem

Poszeidón isten érkezése

Isten hozta Chilcombe-ban!

Tények, amelyek a gyermekek tudomására jutottak

A harangvirágos erdőn át

A fekete zászló

Próba

A hangok titokzatos terjedése az éjszakában

Az Íliász

A színfalak mögött

Irány London

Maudie Kitcat naplója

Képzeld el

Szárnyak és csontok

Átváltozás

Újságkivágások a gyerekek gyűjteményéből

Harmadik felvonás 1939–1941

Partik

D-től C-nek

C-től D-nek

D-től C-nek

C-től D-nek

Elsötétítés

Levelezőlap

Levélke rózsaszín papíron egy doboz szultánkenyér mellett

Karácsonyi lap

C-től D-nek

Jegyzetlapok

Befejezetlen levél

C-től D-nek

Éjjeli mulató a Piccadillyn

Levélke rózsaszín papíron egy csokor rózsa mellett

Kiállítási katalógus

Negyedik felvonás 1942–1943

Foglyok

Flossie naplója

Tempo rubato

A nap és a hold

D-től C-nek

Üres lap

Mozaikok

Kiadások

Éjszakai repülés

Egy józan emberevő

Kávé, tea

Potter százados

Újoncok

Telihold

Ébren

Claudine, Gilberte

Sous Terre

Árnyjáték

A karácsonyi bizottság

Vihar szaggatja szét

C-től D-nek

Ötödik felvonás 1944–1945

Magasabb szintek

Kedves gyerekek

Les Enfants Perdus

Let’s Face the Music and Dance

Kardok Lovagja, Csillag

Az amerikaiak

Egy párizsi lakás

Antigoné

Mi

A sziget

Augusztus

Ami megmarad

Üres házak

Egyenruhák

Diadalünnep

Vissza, vissza

C-től D-nek

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License