Ungváry Krisztián

UTAK A SENKIFÖLDJÉN

© UNGVÁRY KRISZTIÁN, 2021

© JAFFA KIADÓ, 2021

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KÖTETBEN SZEREPLŐ FÉNYKÉPEK A SZERZŐ MAGÁNGYŰJTEMÉNYÉBŐL SZÁRMAZNAK

A TÉRKÉPEKET SEBŐK LÁSZLÓ KÉSZÍTETTE

BORÍTÓFOTÓ: MIRKO BAYERL GYŰJTEMÉNYE; SÜDDEUTSCHE ZEITUNG PHOTO / ALAMY

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

FELELŐS SZERKESZTŐ: NEMES KRISZTIÁN

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-475-713-9

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. WWW.EKONYV.HU

A JAFFA KIADÓ KÖNYVEINEK TELJES VÁLASZTÉKA MEGVÁSÁROLHATÓ KÖNYVESBOLTUNKBAN:

1114 BUDAPEST, VÁSÁRHELYI PÁL U. 10.

T A R T A L O M

Előszó

Történelmi áttekintés

A kitörés mint német hadműveleti terv

A védelem helyzete a kitörés idején

A kitörés mint hadművelet

A kitörés felszámolása a városban

A kitörés felszámolása Buda és a front között

A senkiföldje elérése

Hadműveleti értékelés

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Budapest védőinek 1945. február 11-ei kitörési kísérlete a második világháború tragédiáihoz tartozik, és Magyarországon évtizedekkel az események után is foglalkoztatja a közvéleményt – talán egyre inkább. Ez a kötet azzal a szándékkal íródott, hogy összefoglalja azt a tudást, amivel e hadművelet kapcsán rendelkezünk, és jegyzetelt formában tárja a nyilvánosság elé azokat a fontosnak ítélt visszaemlékezéseket, amelyek a kitörésről születtek. Mindez egyúttal azt is jelenti, hogy ez a kötet nemcsak magáról a kitörésről szól, hanem arról is, hogy az ezzel kapcsolatos forrásokat illetően milyen történetírói problémákkal találkozhat az olvasó. Az eredeti szövegek közreadását számos tényező indokolja: a legfontosabb talán az, hogy a kitörésről szóló közbeszéd az utóbbi időben esetenként elszakadt a történelmi tényektől. Ez a munka nem vállalkozik a kitöréssel kapcsolatos összes visszaemlékezés közreadására. Bizonyos szövegek máshol már napvilágot láttak[1], az itt nem közölteket pedig kapcsolódó írásaimban értékeltem ki.[2] Sajátosnak is nevezhető, hogy éppenséggel a legkomolyabb szamizdat hagyományait is őrző, sajnálatos módon 2012-ben nyomtatott lapként 2016-ban pedig már internetes verzióban is megszűnt Beszélő című liberális folyóirat adott teret 1994-ben annak a négyrészes cikksorozatnak, amelyben ismertethettem a kitörés történetét – elsőként Magyarországon.

Bekerített vagy fogságba esett katonák visszaszökése vagy harcos visszaküzdése saját csapataikhoz minden háborúban előfordult, ám a második világháború keleti frontján 1944-től a német csapatok tekintetében ez tömeges méreteket öltött. A „kitörés”, illetve az ellenséges területen történő visszaküzdés motívuma az irodalom legrégibb témái közé tartozik. Xenophón görög történetíró és katona Anabaszisz című munkája az ógörög alapszövegek közé tartozik. Ebben Xenophón a Kr. e. 401–399 közötti kisázsiai hadjáratot beszéli el, amelynek egyik vezetője volt. Xenophón volt az első, aki egy történeti művet első szám harmadik személyben adott elő, ezzel is jelezve a távolságtartás és az objektivitás irányába támasztott igényét. Másképpen fogalmazva: az eseményt nem a „mi történetünk” jelszava alatt beszélte el, hanem azzal az igénnyel lépett fel, hogy a személyestől függetlenül, tárgyilagosan és nem csupán az események bizonyos résztvevőinek szemszögéből vizsgálja az eseményeket. Azoknak, akik ma Magyarországon a „mit vesztettünk mi különböző történelmi események kapcsán” című történetet adják elő, nem ártana megfontolniuk a 2400 évvel ezelőtt alkotó görög tudós szempontjait.

A Kis-Ázsia nyugati részről induló hadjárat először II. Artaxerxész perzsa nagykirály ellen indult, és ebben tízezer görög zsoldos is részt vett. Babilon mellett a trónkövetelő Kürosz (II. Artaxerxész bátyja) megnyerte ugyan a kunaxai csatát, ő maga azonban elesett. Ezt követően a perzsa szövetségesek tőrbe csalták és megölték a görög zsoldossereg vezetőinek nagy részét. A vezetők nélkül maradt sereg – döntően Xenophón szónoki képességei hatására – nem tette le a fegyvert, hanem vállalkozott a 800 kilométer hosszú, reménytelennek tűnő, ismeretlen terepen haladó útra, amely a Fekete-tenger délkeleti partjára vezetett.

Xenophón leírásához hasonló irodalmi és művészeti jelentőségre tettek szert azok a beszámolók, amelyek a napóleoni „Grande Armée” oroszországi visszavonulását tárgyalták – elég, ha csak Lev Tolsztoj Háború és béke című monumentális művére vagy Bourgogne strázsamester emlékirataira[3] utalunk, esetleg felidézzük a berezinai csatáról és az ott történt erőszakos folyamátkelésről készített megrendítő csataképeket.

A magyar főváros ostroma a második világháború öt legvéresebb városostromához tartozik. Berlinről, Leningrádról, Sztálingrádról és Varsóról már több tucat monográfia, ismeretterjesztő feldolgozás és nagyjátékfilm született. Budapest ostroma ehhez képest alig van jelen a nemzetközi tudományos élet horizontján, leszámítva az erről szóló kötetem német, angol, orosz, román és kínai kiadását, illetve legújabban Kamen Nevenkin monográfiáját. Ezen az sem változtat, hogy a téma örvendetes módon egyre több kutatót sarkall új munkákra.

A budapesti védősereg kitörési kísérlete egyúttal közel húszezer ember halálát is jelentette a hadművelet három-öt napja alatt. Ebből a mai napig alig több mint nyolcszáz személy maradványait tárta fel a hadisírgondozás. Az ismeretlen helyen nyugvó holtak tehát nem tesznek ki kevesebbet, mint a mohácsi csatában elpusztultak – ahol szintén csak kb. nyolcszáz fő csontjait sikerült megtalálni. Természetesen a két történelmi esemény között számos különbség is van: Mohács a magyar államiság bukásának szimbóluma és egy százötven éves szétszakítás bevezető eseménye, míg Budapest ostroma és a kitörés még a második világháború eseményein belül sem tekinthető szakaszhatárnak. Ennek ellenére bőven elég okunk van arra, hogy ennek a történelmi eseménynek is figyelmet szenteljünk. Nem utolsósorban azért, mert az esemény által érintett családok első-második generációja még most is él. A halottak túlnyomó többsége német egyenruhát hordott ugyan, de nem feltétlenül volt németországi születésű. Budapesten két SS-lovashadosztályban összesen mintegy húszezer katona harcolt. A 22. SS-lovashadosztályt eleve magyarországi németekből állították fel, és a 8. SS-lovashadosztály is ugyanebből a körből kapott feltöltést. Az SS-ben szolgáló magyarországi németek messze túlnyomó többsége nem önként vállalta a sorsát. Nem volt választási lehetőségük, mivel a magyar és német állam megállapodása alapján a magyar hatóságok kényszerítették őket arra, hogy felvegyék az SS-egyenruhát. Sorsuk tehát a magyar történelem része, és a rájuk történő emlékezés is magyar felelősség.

A 8. SS-lovashadosztály katonái 1944 nyarán, trópusi egyenruhában, valahol a Dél-Dunántúlon. A fotót egyéb személyes tárgyakkal együtt 1945. február közepén gyűjtötték össze a pilisvörösvári Reiter-ároknál megtalált elesett katonáktól

Az alábbiakban egy rövid történeti áttekintést követően öt tanulmány és tizenhét visszaemlékezés, illetve interjú járja körül a kitörés különböző aspektusait. Az első tanulmány magának a hadműveletnek az ismertetésére vállalkozik, ezt egy csoportismertetés, majd két kisebb egység sorsának részletes elemzése követi, amelyek közül az egyikhez egy visszaemlékezés is társul. Önálló tanulmányként közlöm egy német katona el nem küldött leveleit. A visszaemlékezések közül három magyarországi magyar, két magyarországi, egy romániai német és tizenegy németországi német katona történetét ismerheti meg az olvasó. Ebből a legkorábban született szöveg Christoph von Imhoff báró két német tiszttel készített interjúja két nappal az átjutás után, a legkésőbbi pedig Josef Ringhoffer 2010-ben készült visszaemlékezése.

Kronológiai szempontból ennek a kötetnek a fókusza elsősorban a kitörés történetére irányul, ám elkerülhetetlen volt, hogy az esetek egy részében az esemény előzményeit és a hadifogsággal, illetve az ezt követő eseményekkel kapcsolatos szövegeket is közöljük. Erre részben a megfelelő kontextus megteremtése miatt volt szükség, részben pedig azért, mert különböző okokból ugyan, de ezek a részek is rendkívül fontos forrásai Budapest ostroma történetének. Fontosnak tartottam, hogy a „kitörés” ne csak hadműveletként jelenjen meg ebben a könyvben. A kötet igazi főszereplői maguk az eseményeket túlélő katonák. Az ő sorsuk nem redukálható az ostrom hadtörténeti mozzanataira. Fontosak azok a társadalomtörténeti mozzanatok is, amelyek a visszaemlékezések egy részében megjelennek – például az érintettek viszonya a magyar lakossággal, különösen a nőkkel kapcsolatban.

Sokaknak meglepő lehet, hogy a második világháború magyarországi eseményei közül alighanem a kitörés a leggazdagabban dokumentált eseménysorozat. Nincs még egy olyan hadművelet, amelynek túlélői ehhez hasonló terjedelemben írtak volna az eseményekről. A Budapest ostromáról szóló német visszaemlékezések terjedelmének jelentős része a kitörésre vonatkozik, holott az csupán néhány napig tartott. Mindennek elsősorban pszichológiai oka van: a kitörés borzalmai annyira mélyen ivódtak be a túlélők tudatába, hogy elnyomták az egyéb háborús élményeiket. Ehhez képest csak 1994-ben jelent meg az ennek szentelt első tudományos publikáció[4], amelyet azóta persze számos egyéb mű is követett.

Megemlítendő, hogy 1990 előtt Magyarországon, illetve az NDK-ban egyáltalán nem volt kockázat nélküli dolog második világháborús harci élményekről írni. Az, hogy a kérdéssel bárki a pártállam szempontjait félretéve, tudományosan foglalkozzon, fel sem merülhetett. Sokakban még a rendszerváltás után is félelem uralkodott: az egyetemi rohamzászlóalj egykori tagjai közül például akadtak olyanok, akik csak nevük említése nélkül voltak hajlandók nyilatkozni az élményeikről. Minden bizonnyal sokkal több visszaemlékezés állna rendelkezésre akkor, ha a politikai elnyomás nem tette volna lehetetlenné az események feldolgozását.

A visszaemlékezések szövegeinek közlése során törekedtem az eredeti stílus minél pontosabb megőrzésére, ám a nyilvánvaló elütéseket, illetve nyelvtani hibákat javítottam. Nagy energiákat fordítottam arra, hogy szövegekben névvel szereplő személyek legfontosabb életrajzi adatait közöljem a lábjegyzetekben. Ennek érdekében kiterjedt kutatásokat folytattam a Bundesarchiv különböző fondjai között (személyi okmánygyűjtők, veszteségi kimutatások, azonosítójegy-nyilvántartások, fogyatéki kartonok, tiszti név- és címtárak stb.). A nyilvántartási hiányossságok miatt azonban a legénységi állomány esetében igen gyakran, tisztek esetében pedig néhány esetben az alapvető adatok sem voltak megállapíthatók. Amennyiben találtam az érintettekre életrajzi adatot, azt minden esetben az első említésükkor lábjegyzetben közlöm.

Mivel az itt szereplő személyek és a Hősök? A budapesti csata német katonai elitje című kötet között jelentős átfedés van, erre a lábjegyzetek vonatkozó részében utaltam. Helyenként szükséges volt lényegtelen részletek elhagyása, illetve magyarázó kifejezések beszúrása, ezt minden esetben kapcsos zárójellel jelöltem.

Egy ilyen kötet nem jöhetett volna létre sokak segítsége nélkül. A kitörést túlélő Ernst Schweitzer, Helmut Friedrich, Josef Ringhoffer és Adolf John több beszélgetésre is rendelkezésemre állt. Martin Kledtke, dr. Klaus-Dieter Koch és Holger Koch, Hildegard Rosler, Ludwig Norz, Sugár László, Christian Fuchs, Axel Hartmann, Eleőd Kristóf, Dávid Zsolt, Tóth Sándor, Ványai Márton és Andreas Cser segítsége nélkül ezek a szövegek nem születhettek volna meg. Csomós Csaba Franz Stockmann visszaemlékezésének magyarra fordításával sokat segített nekem. Külön köszönetet mondok a 2021 nyara óta Bundersarchiv néven működő, egykori Wehrmachts-Auskunftstelle munkatársainak, akik türelemmel és készségesen segítették a kutatásaimat. A legtöbb köszönet azonban a feleségemnek és a gyermekeimnek jár – ők azok, akik már hosszú évek óta elviselik, hogy Budapesten és környékén a leglehetetlenebb helyeken is azok az események jutnak eszembe, amelyekről ez a kötet szól.

Felmerülhet az olvasóban, hogy vajon mi indokolja egy egyébként marginális jelentőségű, teljesen értelmetlen katonai tragédia ennyire részletes vizsgálatát. Az ostrom és a kitörés története gyerekkorom óta érdekel. Részben azért, mert azok a tanulságok, amelyek a szélsőséges élethelyzetekkel kapcsolatos szembenézésre vonatkoznak, aktualitásukból mit sem vesztettek. A múlt azért és akkor érdekes, mert a mának szól. Amennyiben ez a kötet csak annyit képes elérni, hogy az emlékezés értelméről, az egyéni felelősségről és a túlélés stratégiáiról elgondolkodtatja az olvasót, akkor munkám már nem volt hiábavaló.

TÖRTÉNELMI ÁTTEKINTÉS

A német katonai terminológiában a Rückkämpfer,[1] azaz a magát harcolva visszaküzdő katonára vonatkozó kifejezés 1944-ben honosodott meg, de a kitörés témájának előtörténeteként meg kell említeni a sztálingrádi bekerítést is. 1943. február 3-án Herbert Kunz hadnagy repülőgépe volt az utolsó, amely Sztálingrád felet megkísérelt ledobni élelmiszert, kötszert és lőszert az esetlegesen kitörni szándékozó csapatoknak. Ebben az időben csakugyan több német csoport haladt nyugati irányban a sztyeppén, és még 1943 február közepén is megfigyelt ilyeneket a német légierő. Átjutni azonban a saját csapatokhoz állítólag mindössze egy személy tudott – de az érintett az átjutás után nem sokkal gránátvető-telitalálattól meghalt.[2] A sztálingrádi hadifogságból viszont legalább öt német katonának sikerült úgy megszöknie, hogy újra el is tudta érni a saját csapatokat.[3]

Magyar szempontból feltétlenül megemlítendő a 2. hadsereg harccsoportjainak és szétszórt katonáinak visszavonulása a Don partjáról. Ezek a menetek adott esetben 150-200 kilométeres bolyongást is jelenthettek a senkiföldjén vagy a szovjetek által gyéren megszállt területen. E harcokkal kapcsolatban azonban magyar részről semmilyen megkülönböztető jelvény rendszeresítésére nem került sor. Csupán az 1. páncéloshadosztály hozott létre egy nem teljesen hivatalos emlékjelvényt, amelyet azok kaptak meg, akik részt vettek az egység visszavonulással kapcsolatos harcaiban. Ez a jelvény azonban csak polgári ruhán volt viselhető.

1944. március 26-án a szovjet csapatok Kamenyec-Podolszkij térségében bekerítették a német 1. páncéloshadsereget. Erich von Manstein vezértábornagy merész döntésre szánta el magát, amikor a hadsereg kitörési kísérletét nem az egyszerűbbnek tűnő déli, hanem a sokkal veszélyesebb (folyók által rendkívüli módon szabdalt, ráadásul hosszabb utat is jelentő) északnyugati irányba rendelte el. A Hans-Valentin Hube vezérezredes parancsnoksága alatt álló páncéloshadsereg 1944. április 8-ig tartó hadművelete briliáns sikerrel járt: 220 000 katonájából csupán 2311 elesett, 3567 eltűnt és 8364 sebesült személy került a veszteséglistára, miközben a szovjet fél igen jelentős mennyiségű hadianyagot vesztett, és a véres vesztesége is többszöröse volt a németekének. Ez tekinthető az első olyan hadműveletnek, amely egyfajta „vándorló katlan” létesítésével járt: az 1. páncéloshadsereg ugyanis hét héten át folyamatosan zárt egységben mozgott a szovjet erők hátában, reptereket tartott fenn, és működtette struktúráit, miközben közvetlen kapcsolatát elvesztette a német főparancsnoksággal. A második világháború egész története alatt nem került sor ekkora méretű csapatmozgatásra az ellenfél hátában. Ebben az esetben az akció azért járhatott sikerrel, mert a német fél a bekerítés után folyamatosan üzemeltetni tudta kommunikációs eszközeit, valamint nehézfegyverzetét. Mindez rendkívüli motiváltságot és önállóságot feltételezett azok részéről, akik az akcióban részt vettek. Túlzás nélkül állítható, hogy ez az akció a második világháború egyik legkomplexebb – és az erőviszonyok szempontjából különösen látványos – hadművelete volt.

1944 áprilisában a szovjetek által bekerített Tarnopolból két csoport német katona (összesen 55 fő) is elérte a saját vonalakat. Ebből a többség szabályszerű kitörést hajtott végre, öten azonban rövid ideig szovjet fogságba is kerültek.[4]

1944 nyarán a Wehrmachtot két olyan katasztrófa is sújtotta, amelyek külön-külön is felülmúlták a sztálingrádi vereség következményeit. A Közép Hadseregcsoport 1944. júliusi összeomlása miatt mintegy 440 000 német katona került a veszteséglistára. 1944 augusztusában a Dél-Ukrajna Hadseregcsoport romániai tragédiája több mint 300 000 német katona kiesését jelentette. Ezek a hadműveletek azonban nem csupán német katonák tömeges fogságba esésével jártak. Legalább ennyire tömeges jelenség volt, hogy a bekerítettek megpróbálkoztak harcolva visszaküzdeni magukat a saját vonalaikhoz. A Közép Hadseregcsoport esetében mintegy ezer katona érte el egyenként vagy kis csoportokban a saját vonalakat, több hét vagy hónap és legalább 400 kilométer, nélkülözéssel terhelt gyaloglás után.[5] 1944. szeptember–október között a Romániában összeomlott front állományából szintén ezres nagyságrendű volt a magyar területet elérők száma. E számok mögött ráadásul ott vannak azok a tízezrek is, akiknek az átjutás nem sikerült, és bujkálniuk kellett. A Dél-Ukrajna Hadseregcsoport Romániában bekerített alakulatai közül az utolsó nagyobb „vándorló katlant” alkotó ezerfős harccsoport több mint 200 kilométeres gyalogmenet után képes volt Adjudtól északra átkelni a Prut folyón. A csoport teljes felszámolása csak szeptember 12-én sikerült, ekkor egy tábornok is fogságba esett. Ekkor már csak 50 kilométer választotta el őket a magyar határtól.

A szétszóródott német katonák messze túlnyomó többsége fogságba esett, ám arra is vannak adatok, hogy néhányan egészen a háború végéig vagy még azt követően is bujkáltak. A leginkább extrém példa talán Kurt Steiner főhadnagy esete, aki 1944 augusztus végétől egészen 1947 novemberéig bujkált Erdélyben, és ezt követően szökött csak haza.[6] Hozzá kell tennünk: mindez csak a helyi lengyel és ukrán, illetve magyar és német lakosság önzetlen és kockázatot is vállaló segítségnyújtásával volt lehetséges.

1944. augusztus 30-án a német szárazföldi haderő vezérkara (Oberkommando des Heeres, OKH) utasítást adott ki arról, hogy különbséget kell tenni a magukat visszaharcoló és a fogságból visszaszökő katonák között.[7] A Rückkämpfer, azaz a visszaharcoló katona fogalmának csak azok feleltek meg, akik felsőbb parancs nélkül, egyenként vagy kis csoportban, nem szervezett katonai hadművelet keretében érték el a saját vonalakat. Ennek megfelelően például az ukrajnai Cserkassziból kitörők vagy a budapesti kitörési kísérletben részt vevők sem minősültek Rückkämpfernek, amiképpen nem számítottak volna annak a korábban a Don partjáról nagyobb fegyveres csoportokban magukat visszaküzdő személyek sem (például a 13. könnyűhadosztály Osztrogozsszkból, vagy az 1. repülődandár Ilovszkoje–Alekszejevka térségéből kitörő csoportja, valamint a III. hadtest Sztarij Oszkol felé visszavonuló egységei). Azok viszont, akik csak szakasz–század erejű kötelékekben, napokon keresztül ellenséges területen, felsőbb irányítás nélkül harcolva, majd heteken át tartó menetekkel jutottak vissza a Dontól, az utasítások alapján Rückkämpfernek minősültek volna.

Hitler számára a kifejezés ugyanis elsősorban olyan katonákra vonatkozhatott, akik nemcsak 3-4 napig, hanem heteken vagy hónapokon át, több száz kilométert megtéve, nélkülözések között érték el a saját vonalakat. Ennek kapcsán az OKH rá hivatkozva 1944. szeptember 18-án kiadott egy újabb utasítást arról, hogy minden katonának, aki egyesével vagy csoportban, heteken keresztül tartó harc során, fegyverrel visszaküzdötte magát a saját vonalakhoz, a sorban következő kitüntetést lehet adományozni (Vaskereszt II. vagy I. osztálya, illetve Német Aranykereszt). Az érintett egyúttal jogosult volt egy rendfokozattal történő előléptetésre is. A tényleges közelharcnapokat[8] igazoltatni kellett, és be kellett vezetni a zsoldkönyvekbe (ennek alapján adományozhatták 15, 30, illetve 50 nap közelharc után a megfelelő fokozatú közelharcpántot).[9]

Hitler 1944. november 25-én újabb parancsot adott ki a magukat visszaharcolók tárgyában. Ebben leszögezte, hogy megadásról még a legreménytelenebb esetben sem lehet szó. Amennyiben a parancsnok nem lát módot a harc folytatására, át kell adnia a vezetést a legelső, rangban őt követő és a feladatra vállalkozó személynek.[10]

Néhány esetben rendkívül magas kitüntetéseket is adományoztak: Arthur Jüttner ezredes, Paul Schürmann altábornagy, Otto Johann Drescher altábornagy, Wilhelm Bleckwenn ezredes, Karl Kuhn őrnagy, Erich Windmann ezredes Lovagkeresztet, illetve Tölgyfalombot kapott. Az övék volt az első igazi Rückkämpfer-történet, ami a német sajtóban megjelent, 1944. december 31-én. Néhány hasonló híradás később a budapesti kitörésről is tudósított – talán azért, mert ekkor már nem volt szempont az, hogy a vereség tényleges mértékét titkolni kell.[11] Még a német rádió is beszámolt róla.[12]

A német hadsereg személyzeti nyilvántartása rendkívül alapos volt. Ennek köszönhetően rengeteg olyan forrás maradt fenn, amelyet ez a kutatás is hasznosítani tudott. A behívottak sorsát több, egymástól független nyilvántartás is követte. Egyrészt nyilvántartották a bevonultak katonai azonosító jegyét és áthelyezéseit. Ettől függetlenül mindenkiről, akit legalább egyszer hadikórházban kezeltek, központi kórlapot állítottak fel. Emellett az egységek 15, illetve 30 napos időközönként jelentették a náluk beálló személyi változásokat is.

A sztálingrádi vereség után a Wehrmacht minden seregtestnek úgynevezett lebonyolító törzset (Abwicklungsstab) hozott létre. Ezeknek kellett rekonstruálniuk a függőben maradt hadbírói ügyeket, előléptetéseket és kitüntetéseket, illetve értesíteni a hozzátartozókat, akik nyugdíj- és segélyezési ügyeik intézéséhez rá is voltak szorulva az innen jövő információkra. Rájuk tartozott a nem kézbesíthető tábori posta visszajuttatása is. A lebonyolító törzsek fontos feladata volt a visszaküzdők kihallgatása, és az így nyert információk kiértékelése is. Ezekből az információkból kísérelték meg az elveszett hadinaplók pótlását. Sztálingrád után az afrikai német csapatok, majd a Közép- és a Dél-Ukrajna Hadseregcsoport esetében is létrejöttek ezek a lebonyolító törzsek, amelyek egy idő után, mint Abwicklungsstab OKH, a türingiai Rudolstadtba települtek. A romániai front összeomlása után 1944. szeptember–október között Désen, majd Zilahon is települt egy ilyen lebonyolító törzs, amely a 6. német hadsereg visszaküzdőinek kihallgatásával foglalkozott, és összesen 1200 fő felvételére volt kapacitása.[13] Budapest helyőrsége esetén csak áttételes információk maradtak fenn arról, hogy a magukat visszaküzdők kihallgatása és a veszteségek könyvelése ilyen törzsekben történt. Bőnyrétalap és Sopron esetében néhány jegyzőkönyv is a rendelkezésünkre áll. A legtöbb iratot minden bizonnyal Rudolstadtban dolgozták fel, ahová a német veszteségi nyilvántartás hivatala is települt. Ennek anyagaiból ugyanakkor semmi sem maradt fenn az utókorra. Ezzel együtt úgy tűnik, hogy a kitöréssel kapcsolatos szisztematikus előléptetésekre és kitüntetésekre csupán a Waffen-SS esetében került sor. Az eddig vizsgált átjutott Wehrmacht-tisztek és katonák 1945 februárjában már csak élelmiszert tartalmazó ún. „Führer-csomagot” és szabadságot kaptak.

Irányjelző táblák a budapesti bekerítésből kijutott katonák számára egy német propagandafotón

Magyar vonatkozásban eddigi levéltári kutatásaim még csak arra sem szolgáltattak adatot, hogy a német lebonyolító törzshöz hasonló szervezet egyáltalán létrejött volna. A hadinaplók utólagos rekonstruálását is csak a 2. hadsereg esetén végezték el. Ennek minden bizonnyal több oka is volt: elsősorban az, hogy a honvédség seregtesteiből a budapesti egységeket leszámítva csak kevés került teljes bekerítésbe, megszűnésük sokkal inkább az egységek gyorsuló ütemű felmorzsolódásával következett be. Emellett a honvédségi hivatali nyilvántartó apparátus is jóval kisebb volt, ráadásul a folyamatos áttelepülések miatt rendkívül rossz körülmények között működött. 1944 októbere után arányaiban sokkal több egység szűnt meg, a katonák közül pedig sokkal kevesebb volt hajlandó tovább harcolni és információt adni egységéről, mint a Wehrmacht esetében. Az is feltűnő azonban, hogy az effajta rekonstrukcióval már 1944 októbere előtt sem foglalkoztak túl sokat. (A munkaszolgálatos századok esetében már 1943-ban sem törődtek ilyesmivel.) 1944 októbere után pedig a honvédség nyilvántartása gyakorlatilag összeomlott.

A német hadsereg a budapesti ostrom után is több kitörésjellegű hadműveletet hajtott végre. Ezek elsősorban Kelet-Poroszországban történtek, és általában csak néhány ezer vagy néhány száz főt érintettek. A legnagyobb ilyen hadművelet a 9. hadsereg 1945. április 25–28. között végrehajtott kitörése volt. Ez annyiban hasonlított az 1. német páncéloshadsereg egy évvel korábbi akciójához, hogy itt is – legalább egy ideig – egyfajta „vándorló katlan” alakult ki, a hadsereg ugyanis sokáig megőrizte vezetési struktúráit. 180 000 német katonából mintegy 60 000 elesett, és a civil áldozatok száma is meghaladta a 10 000 főt. Ez az akció azonban már semmilyen szempontból sem a háború meghosszabbításáról szólt. Theodor Busse tábornok, a 9. hadsereg parancsnoka nem Berlinbe akart eljutni, hanem az Elbán túlra, annak érdekében, hogy csapataival a nyugati szövetségesek fogságába essen. A hadművelet nem bizonyult teljes kudarcnak, hiszen közel 40 000 fő (köztük sok civil) elérte Walther Wenck 12. hadseregének állásait – más kérdés, hogy egy részük így sem tudta elkerülni a szovjet hadifogságot. Az ár pedig rettenetes volt.

A budapesti kitörők egy része számára nem 1945. február 11. volt az első olyan eset, amikor arra kaptak parancsot, hogy fegyverrel küzdjék vissza magukat a saját állásokig. Magyar szempontból a Don-kanyarban zajló harcesemények során számos ilyen akcióra sor került. Az 1944 novemberétől Budapest előterében harcoló német alakulatok személyzetének egy része 1944. augusztus–szeptember között Romániából Észak-Erdélybe vagy Szerbiába küzdötte vissza magát. A kötetben is szereplő Helmut Friedrich mellett Heinz Böttchert[14] érdemes megemlíteni. Friedrich a Dunát is átúszta, Böttcher pedig Werner Grossmann[15] századossal 1944. szeptember 26-án, több mint egy hónapos bujkálás és több száz kilométeres gyaloglás után érte el a saját vonalakat.[16] 1944. október 6. után pedig a 22. SS-lovashadosztály ezred erejű különítménye került szovjet bekerítésbe, amiből nagyobb csoportban „vándorló katlanként” vagy egyénileg többen, folyamatos kitörésekkel érték el a saját vonalakat – a többség azonban odaveszett.

Emil Huober[18]a következőket írta a HIAG[5] irattárosának, Wolfgang Vopersalnak[19]:

[A]mikor a Gyula–Nagyszalonta országúton berendezkedtünk a védelemre (vonatrészeink Gyulán állomásoztak), tőlünk északra és délre erős szovjet egységek [1944. október 6-án] áttörték az arcvonalat, hogy bekeríthessenek. Egy elfogott rádióüzenet miatt azt hittük, hogy a Mezőtúr melletti Körös-híd még lehetőséget ad a kitörésre. Éjszakai menet után [október 7-én] kora reggel elértük a Körös-hidat, de ez már fel volt robbantva, és szovjet légvédelem is védte. A hídnál még egyszer heves találkozóharcra került sor. Megrohantuk a hidat, de csak miután feljutottunk a töltésre, akkor láttuk, hogy felrobbantották. Erőteljes aknavető- és légvédelmi tűz szétszórta a harccsoportunkat. A „Rudel” bombázóegység[20] egyik gépe megpróbált segíteni nekünk, de vissza kellett fordulnia a heves légvédelmi tűz miatt. A harccsoport nagy része a Köröst átúszva el tudta érni a német oldalt. Ezt a csoportot Anton Vandieken SS-Hauptsturmführer vezette, a harccsoport kisebb részét azonban – amely parancsnokságom alatt állt, illetve az ezredtörzset jelentette – az események elvágták a főerőktől.[21]

Visszaemlékezők szerint a harccsoportból öten belefulladtak a Körösbe, mintegy 500 fő azonban Vandieken vezetésével átjutott, és elérte az északi oldalra nem sokkal korábban eljutó 23. páncéloshadosztály csapatait. Kisebb csoportokban október 9-én 18, 10-én pedig 80 német katona jelent meg Újíráz és Komádi között a 128/I. páncélgránátos zászlóalj vonalainál. Anton Ameiser SS-Sturmbannführer, a harccsoport parancsnoka nem volt az átjutók között: ő mintegy 100 fővel egy másik helyszínen érte el a saját állásokat. Hasonlóan járt Emil Huober is, aki 164 fővel a német erőktől elvágva harcolt. Visszaemlékezésében erről így számolt be:

Egy kukoricamező tette lehetővé, hogy összegyűjtsük a megmaradtakat, és egy találkozóharc után, amit a 2. svadron folytatott, mindenki visszavonult egy közeli tanyára, ahol körvédelemre rendezkedtünk be. Ekkor a harccsoport még 164 főt számlált. Az ellenséges állások felderítése után elhatároztuk, hogy az összes nehézfegyver, az ezred-páncélgépkocsi és a rádióállomás megsemmisítése, illetve a vezetéklovak visszahagyása árán a következő éjjel áttörünk, mert az ellenség körülöttünk egyre erősebbé vált. Az áttörés az összes sebesült elvitelével együtt sikerült, beleértve az alsócombján és fején lövéstől súlyosan sérült parancsnokunkat[22] is. Napközben régi csűrökben és tanyákon, illetve le nem aratott kukoricaföldeken és szőlőkben bújtunk el. Majdnem mindennap találkoztunk oroszokkal, így a folyamatos harcok miatt a létszám a menetelés végére hetven fővel csökkent. 23 nap után, 1944. október 30-án sikerült elérni Dunaföldvárnál a saját vonalat. 47 katona és tiszt jelentkezett a hadosztályparancsnoknál. Csoportunkat azonnal beosztották a hadosztály alakulataihoz. A front már a főváros előterében húzódott. Richter SS-Oberscharführer a nehézfegyverszázad géppuskásrajával a „Feldherrnhalle” páncélgránátos-hadosztályhoz törte át magát, és itt maradt állásban addig, amíg a helyzet nem tisztázódott. Én megsebesültem, először Bécsbe, majd egy felső-sziléziai kórházba, végül Stuttgartba szállítottak, ahonnan januárban a göttingeni lovasiskolára vezényeltek.[23]

A KITÖRÉS MINT NÉMET
HADMŰVELETI TERV

Budapest ostroma során a német védősereg többször tervezte a budapesti szovjet ostromgyűrű áttörését és a város feladását. Egy ilyen akciónak 1945. január elején, illetve a későbbi német felmentő vállalkozásokkal párhuzamosan lett volna is esélye a sikerre, noha egyik esetben sem lehetett számítani a nehézfegyverzet megmentésére, és a hadművelet mindenképpen súlyos veszteségekkel járt volna. Hitler azonban nem engedélyezte a kitörést. Karl Pfeffer-Wildenbruch, a budapesti német erők főparancsnoka végig ennek megfelelően tevékenykedett. Csak az utolsó pillanatban szánta el magát a kitörésre, amikor már nyilvánvalóvá vált, hogy Buda maradék részei is (a Vár és a Naphegy) a szovjet csapatok kezére kerülnek. Önállótlan magatartását jól példázzák a hadseregcsoporthoz küldött könyörgő táviratai. A „kitörés” szó helyett mindig csak „cselekvési szabadságról” mert beszélni, reménykedve, hogy Hitler ebben a formában elfogadja majd a számára elfogadhatatlant: vagyis azt, hogy az egyes emberek élete fontosabb, mint politikai céljai, ami ebben az esetben a háború lehető legtovább tartó elnyújtását jelentette.

Érdemes végiggondolni a kitörés tervezésével kapcsolatos logisztikai kihívásokat is. Leszámítva a nehézfegyverzet mozgatásának problémáját, a január elejéig végrehajtott kitörés a pesti oldal gyors kiürítését is feltételezte. Ezt technikailag nem lett volna egyszerű végrehajtani, ráadásul lehetetlen lett volna leplezni a szovjet hadvezetés előtt, nem beszélve arról, hogy a pesti oldal gyorsított feladása igencsak próbára tette volna a német–magyar viszonyt, és ami ennél is fontosabb: a magyar honvédség harchoz való viszonyát. Morális és anyagi okokból egyaránt kizárható például, hogy a honvédség képes lett volna nagyobb kötelékekkel részt venni egy ilyen akcióban, az igencsak hálátlan „hátvéd” szerepét sem tudta volna értékelhető ideig ellátni, nem beszélve arról, hogy a honvédség teljes magára hagyása súlyosan érintette volna a nem Budapesten harcoló magyar katonák harci kedvét – ami német szempontból egyáltán nem volt elhanyagolható, hiszen a Kárpát-medencében még ekkor is a magyar csapatok adták a tüzérség és a gyalogság mintegy harmadát. A Pest feladása (január 18.) utáni két hétben egy kitörésnek arra talán még lehetett volna esélye, hogy a védők viszonylag nagy számban kimenekülhessenek, hiszen Budán a kiinduló állások ekkor még elég közel voltak a hegyekhez, így nagyobb és szervezett csoportok legalább a Zsámbéki-medence keleti széléig összefoghatók lettek volna, ráadásul a szovjet felet túlnyomórészt lekötötte a felmentési kísérletek elhárítása. Ez a lehetőség azonban január végétől a budai védelem és a felmentési kísérletek összeomlása miatt végérvényesen elveszett. Mindezeket a szempontokat érdemes mérlegelni, amennyiben a budai kitörés esélyeit az 1. páncéloshadsereg 1944. március–áprilisi harcaival hasonlítjuk össze.

Pfeffer-Wildenbruch 1945. február 10-én este a IX. SS-hegyihadtest törzsének megbeszélésén hozta nyilvánosságra döntését a kitörésről. Ezen a megbeszélésen a német hadosztályok parancsnokai is részt vettek. Komoly vita után eldöntötték, hogy a kitörést a nehézfegyverzet hátrahagyásával hajtják végre. A páncélosok alkalmazása ugyanis több okból is nagy nehézségekbe ütközött. Az útviszonyok nem voltak olyanok, hogy eljuthattak volna velük a tervezett kitörési helyekre, és a titoktartást is megnehezítette volna a páncélosok napközben tapasztalható, meghatározott irányú és igencsak zajos mozgása. Nem egyértelmű, hogy egyáltalán lett volna elég üzemanyag az összes jármű mozgatásához. A legnagyobb nehézséget azonban az okozta, hogy a Széll Kálmán és a Széna térnél szinte az összes utca közepén mély harckocsiárok éktelenkedett, és nemhogy páncélosoknak, de még a gyalogságnak is nehézséget okozott az átjutás.

Február 10-én egyébként is teljesen nyilvánvalóvá vált, hogy a további ellenállás csupán néhány napig tarthat ki, annál is inkább, mert aznap a katlannak majdnem a felét, a XI. kerületet és a Citadellát a védők önként feladták, és egy másfél négyzetkilométeres területre szorultak vissza. Ez a feladás is összefüggött a kitörési kísérlet előkészületeivel, és arra utal, hogy a IX. SS-hegyihadtest parancsnoksága már február 9-én tudta, hogy a kitörési parancs kiadása elkerülhetetlen.

A szovjet első vonal áttörését este 8 órára, a Széll Kálmán térnél tervezték, illetve több kisebb harccsoporttal a Margit körút teljes hosszában, a mai Bem moziig. A jobb szárnyon a 13. páncéloshadosztályt, a bal szárnyon a 8. „Florian Geyer” SS-lovashadosztályt sorolták be az első lépcsőbe. A második lépcsőben a 22. SS-lovashadosztály és a „Feldherrnhalle” (FHH) páncélgránátos-hadosztály következett a magyar alakulatokkal. A harmadik lépcsőt a járóképes sebesültek és a trén alkotta volna. Az első hullám csapataihoz 8-12 különböző járművet (páncélosokat és páncélkocsikat), valamint 10 Volkswagen „Schwimmwagent” (kétéltű terepjárót) rendeltek, illetve három motorkerékpárt az irányítással megbízott tábori csendőrök számára. A kitörők első hulláma elvileg 30-60 fős csoportokból állt, ezekhez egy-egy magyar katonát is beosztottak, akik jó helyismerettel rendelkeztek (a németek már egy hónappal korábban keresték azokat a magyar légvédelmi tüzéreket, akik korábban a budai erdőkben szolgáltak). Első támadási célként a Hidegkúti (ma: Hűvösvölgyi) út–Budakeszi úti elágazást határozták meg, majd a Remete-hegyen, illetve a Tinnyétől keletre található erdőben lett volna gyülekező. Reggelre a cél Tinnye elérése volt, majd koncentrált támadás következett volna Tinnyére és attól délre. Úgy tervezték, hogy a saját vonalakat másnap dél körül érik el. Még a saját csapatokkal való érintkezés felvételének a jelszavát is meghatározták: „Hitler–Hindenburg”. A haditervet a legnagyobb titokban akarták tartani, a hadosztály-parancsnokságok elvileg csak délután 2-kor, az ezredparancsnokok 4-kor, a csapatok pedig csak este 6-kor tudhatták meg. Ekkor kellett megsemmisíteni a még használható járműveket és katonai berendezéseket. A magyar egységek – parancsnokaikkal együtt – szintén csak utolsóként, este 6 órakor értesülhettek a tervről (kivéve Hindy Ivánt, aki már délután 4-kor tudott róla), mivel a német vezetés tartott a megbízhatatlannak ítélt magyarok árulásától. A hadosztályparancsnokok ugyanakkor már 10-én este megkapták a hírt a másnapi kitörés tényéről, azzal, hogy a részleteket később közlik velük, de addig mindent titokban kell tartaniuk.

A német tervek dokumentumaiból mindössze két oldal maradt fenn. Február 11-én 12 óra 50 perckor a IX. SS-hegyihadtest kiadott egy rendelkezést a hadtest csapatainak új alárendeltségi viszonyairól.[1] Már javában folytak az előkészületek, amikor 17 óra 50 perckor Pfeffer-Wildenbruch utasítást adott utolsó rádiótáviratának leadására:

1. Élelmiszerünket felhasználtuk, az utolsó töltény a csőre töltve. Budapest védői, választhatunk a kapituláció vagy a harc nélküli lemészárlás között. Az utolsó harcképes német részekkel, honvédekkel és nyilaskeresztesekkel együtt, offenzív módon új harci és ellátási bázist keresek.

2. Február 11-én a sötétedés beálltával kitörök. Kérek felvételt Szomor–Máriahalom térségében.

3. Fényjelzés: kétszer zöld = saját csapat.

4. Erők: németek 23 900, ebből 9600 sebesült; magyarok 20 000, ebből 2000 sebesült; civilek 80–100 000.[2]

Alig hangoztak el az éterben ezek a szavak, a személyzet máris hozzálátott a rádióberendezések megsemmisítéséhez. Az akció visszafordíthatatlanná vált.

A nehézfegyverzet maradéka (a Gellért-hegy és Várhegy közti tüzérség) ekkorra már elveszett, vagy közelharcban volt lekötve. Az eredetileg kb. 120 páncélosból és több mint 450 lövegből 1945. február 11-én már csak 12 Panther, 6 rohamlöveg, 9 Hetzer, valamint 10-15 azonosíthatatlan harckocsi, néhány tucatnyi páncélgépkocsi és talán 50-60 különféle űrméretű löveg volt bevethető állapotban. Ezeknek nagy részét a kitörés előtti órákban felrobbantották, elsősorban azért, mert a „Feldherrnhalle” keretébe tartozó járművek a Naphegy és az Alagút között állomásoztak, és nem lehetett őket feltűnés nélkül átcsoportosítani a kitörés tervezett helyszínére. Néhány harckocsit és páncélozott csapatszállítót, amelyek a Vár északi részén voltak állásban, a parancs ellenére megkíméltek, hogy a kitörésben felhasználhassák őket (legfeljebb 8-10 járműről lehetett szó).

A VÉDELEM HELYZETE A KITÖRÉS IDEJÉN

A védelem helyzete ekkorra már meglehetősen áttekinthetetlenné vált – különösen, ami a déli szakaszát illeti. A Gellért-hegyi Citadellát február 11-én a déli, kora délutáni órákban foglalták el a szovjet csapatok. A Kis-Gellért-hegy felől indított rohamban egy átállt magyar egység is részt vett, nagy veszteségeket szenvedve. A Gellért-hegy elvesztésével lényegében megszakadt az összeköttetés a Kelenföldön és a Gellért Szálló környékén elszállásolt magyar alakulatokkal, akik Pfeffer-Wildenbruch február 10-én este kiadott parancsa ellenére nem települtek át a Várnegyedbe, korábbi, Fő utcai szálláshelyükre.[3] A németek a területet február 10-én este kiürítették; a visszaemlékezők szerint csak néhány német katona maradt vissza, abban a reményben, hogy a magyarokkal együtt veszélytelenebbül fogságba eshet.

A kitörés előtti órákban a front megközelítőleg a Hegyalja út mentén vezetett föl a Naphegy és a Gellért-hegy közötti nyeregbe. A Gellért-hegy tövében a Rác fürdő feltehetően még német kézen lehetett, de a német főellenállási vonal – már ha ilyesmiről a kitörés előtti órákban egyáltalán még beszélni lehetett – a Döbrentei tér Duna-parti házsorától vezetett rövid szakaszon az Attila út, majd Czakó utca mentén a Naphegyre. Az üres tabáni lejtők ekkor már a senkiföldjének számítottak. A Naphegy német kézben volt a Hegyalja úttól a Mészáros utca mentén majdnem a Déli pályaudvarig, és a főellenállási vonal a Vérmező Mikó utcai sarkáig tartott. A Krisztina körúton a Maros utca és a Bors (ma: Hajnóczy) utca között még több házban német csapatok harcoltak, miközben a szovjet alakulatok másutt már kijutottak a Krisztina körútig és a Déli pályaudvarral szembeni Vérmezőig. A Széll Kálmán téri Postapalota felső szintjein egykori résztvevők szerint szintén német–magyar alakulatok voltak, de az alsó szinten már szovjet csapatok tartózkodtak. Ezek kifüstölésére február 10-én a 12. tartalékhadosztály harccsoportja és a Vannay-zászlóalj maradéka meglepetésszerű támadást indított a Széll Kálmán térre vezető villamosvonal árkában található és ma is látható légóbejáraton keresztül. A rohamcsoport behatolt a Postapalotába, de a szovjet csapatokat nem sikerült teljesen kiűzniük, ezért rájuk gyújtották az épületet. Ennek ellenére sem sikerült elfoglalni az objektumot, ezért a védők a kitörés folyamán még egyszer felgyújtották. A Postapalota mindenesetre a kitörés után már teljesen kiégett állapotban volt.

A további arcvonal a Margit körúton húzódott, egészen a Fekete Sas utcáig. A kitörés előtt e térségben csak kisebb vállalkozások folytak – a Margit körúton eleve lehetetlen volt bármilyen mozgás.

A KITÖRÉS MINT HADMŰVELET

Szemben a német–magyar katonai elhatározások irataival, a szovjet hadvezetés aprólékosan dokumentált intézkedései fennmaradtak az utókorra.[4] A Budát támadó szovjet csapatok létszáma február 11-én minimum 65 595 fő volt, ezt mintegy ezer magyar önkéntes egészíthette ki. Ezt az erőt több mint 600 különböző löveg és aknavető támogatta. Pfeffer-Wildenbruch már idézett táviratában saját erőit 43 900 főre tette, ebből azonban valójában csupán 14 300 fő nem volt sebesült. Hozzá kell tenni azt is, hogy ez az adat nem is február 11-ére hanem 9-ére vonatkozott, ami azért nagy különbség, mert e két nap alatt a védők a katlan felét feladták, és a magyar csapatok nagy része lemaradt a visszavonulás során. A magyarokra vonatkozó 20 000 fős adat ezért teljesen félrevezető, nem beszélve arról, hogy a még elérhető magyar csapatok messze túlnyomó többsége nem vett részt a kitörési kísérletben, vagy ha elindult is, már az akció legelején szétszéledt. A jelenleg rendelkezésre álló adatok alapján a harcképes és a kitörésben is részt vevő magyar csapatok létszáma nem lehetett több, mint egy-kétezer fő. Ebből viszont az is következik, hogy a kitörőknek csak a városon belül több mint négyszeres túlerővel kellett szembenézniük. Nehézfegyverzet szempontjából pedig a túlerő elsöprőnek volt mondható.

A 46. hadsereg, illetve a 2. és a 3. Ukrán Front további jelentős tartalékokkal is rendelkezett, amelyeknek egy részét a kitörés elhárítására is bevetette. A két front kitörés ellen azonnal bevethető tartalékát ekkor mintegy 33 500 katona jelentette – és akkor azokról a hadosztályokról még nem is beszéltünk, amelyek a 2. és a 3. Ukrán Front egyéb tartalékait jelentették. Összességében a szovjet vezetés legalább 91 500 katonát tudott mozgósítani a kitörőkkel szemben. Helyzete hasonló volt ahhoz a kártyajátékoshoz, aki legalább három-négy aduval rendelkezik, szemben ellenfelével, akinek mindent egy lapra kell feltennie.

A szovjet fél nyilvánvalóan számolt a védők kitörésével. Erre minden oka megvolt, hiszen a második világháborúban a keleti fronton egyszer sem fordult elő olyan eset, hogy német csapatok a kitörés lehetőségét elvetve kapituláltak volna. Még Sztálingrád védői esetében is voltak olyanok, akik megpróbálkoztak ilyen akcióval, pedig a feladat teljesen lehetetlen volt. A szovjetek felkészülésére jellemző, hogy a 180. lövészhadosztály már 1945. január 13-án egy másnapi kitörést vélelmezett, és az összes alakulatát riadóztatta.[5] 1945. január 30-án az 52. tarackosdandár arra kapott parancsot, hogy Dél-Budán zárja le az esetleges kitörési útvonalakat, és tartsa folyamatos készenlétben a legénység 50 százalékát, előre bekészített lőszer mellett.[6]

A rendelkezésre álló iratokban ugyanakkor nincsen nyoma annak, hogy a szovjet fél előre értesült volna a kitörés tervezett pontos idejéről. Ez egyébként amúgy sem lett volna lehetséges, hiszen Pfeffer-Wildenbruch a kérdésről eleve csak február 10-én este döntött, és ezt a döntését csak másnap tudták meg a csapatok.[7] A szovjet vezetésnek tehát akkor is csak órái maradtak volna az esetleges elhárító akciók szervezésére, ha rendelkeztek volna kémekkel a német vagy magyar parancsnokságok valamelyikében.

A „Budapesti Csoport” február 11-ei intézkedései között délután 6 óra előtt mindössze egy olyan található, amely kapcsolatba hozható a kitörés elhárításával. A nap folyamán ugyanis elrendelték a tartalékban lévő 337. lövészhadosztály átcsoportosítását Budafokról a Vérhalom tér térségébe. Az alakulatnak másnap reggel négyre kellett beérkeznie. A 18. gárda-lövészhadtest hadinaplójában indoklásként annyi szerepel csupán, hogy az átcsoportosítást azért rendelték el, mert az ellenség „több szakaszon is aktív harctevékenységbe kezdett, hogy letapogassa erőinket”.[8] Az elvi felkészülésre más jelek is mutatnak. A 180. lövészhadosztály anyagaiban megtalálható egy vázlat a hadosztály vonalában és annak mélységében létesített akadályokról. Ez a Széll Kálmán tér–Mechwart liget közötti arcvonalszakaszt jelentette.

A „Budapesti Csoport” Budán belül alapvetően három védelmi terepszakaszt alakított ki a kitörés elhárítására. Az első maga az arcvonal és a mögötte található 500 méter mélységű terület volt. A második védelmi terepszakaszt az egy kilométeres mélységben települt közvetlen egységek és parancsnokságok jelentették. A harmadik védelmi terepszakaszt pedig a Buda nyugati határánál, illetve a Hűvösvölgyben állomásozó NKVD-egységek adták. A védelmet támogatta két, T–34 harckocsikkal felszerelt század is.

Fontos figyelembe vennünk, hogy a budai részek beépítettsége ekkoriban sokkal csekélyebb mértékű volt, mint manapság, ami azt is jelenti, hogy a kertek között könnyebben lehetett haladni. A budai villanegyed házainak jelentős részében nem tartózkodtak szovjet katonák – akik pedig ott voltak, minden jel szerint nem voltak túlságosan előkészítve a kitörés elhárítására.

Gosztonyi Péter pontos forrás megjelölése nélkül azt sejtette, hogy a kitörésről a szovjet fél kémjei útján előre értesült.[9] Arra, hogy a kitörés időpontját elárulták volna, a most kutathatóvá vált szovjet dokumentumok nem adnak információt. A 2. Ukrán Front már említett hadinaplója utal a 337. lövészhadosztály átcsoportosítására, arról azonban nem ír, hogy ezt miért tették. Tekintettel arra, hogy február 9–10. között a védők a katlan déli részét teljesen feladták, mindenképpen nyilvánvaló volt, hogy az ostrom vége már csak egy-két nap kérdése, hiszen a védőkörlet gyakorlatilag az I. kerületre szűkült, és a szovjet fél is tisztában volt vele, hogy a védőknek hamarosan elfogynak a készleteik. Így nem kellett nagy fantázia ahhoz, hogy a szovjetek készülni kezdjenek a kitörés elhárítására. A szovjet iratokban egy információ utal a kitörés előkészítésére, nevezetesen az, hogy február 11. folyamán feltűnően sok „vlaszovista” (németekhez átállt orosz katona) átszivárgását figyelték meg a Margit körút térségében. A 18. gárda-lövészhadtest naplójának értékelése szerint ez már a kitörés előkészítésére, mélységi felderítés céljával történt.[10]

A 2. Ukrán Front olyan bőségben rendelkezett tartalékokkal, hogy minden elképzelhető forgatókönyvre be tudta biztosítani magát. Így a kitörés hírére a Duna keleti partjáról Pomáz–Budakalász térségébe rendelte a 78. lövészhadosztályt, valamint a 10. gárda-lovashadosztályt is, amelynek Izbég–Szentendre magasságába kellett előrenyomulnia. Ezzel a kitörés esetleges északi irányát is hermetikusan lezárta.[11] Budakeszire pedig a 22. páncéltörődandár érkezett be másnap reggel 7 és déli 12 óra között, arra az esetre, ha esetleg harckocsik törnének át a védvonalon.[12]

Hozzá kell tenni: ez utóbbi intézkedés feleslegesnek bizonyult. Az a néhány páncélozott jármű, amely a rombolási parancs ellenére mégis részt vett a kitörésben, alig néhány száz métert tudott megtenni. A legmesszebb egy Panzer IV. páncélvadász jutott, ezt a Szent János Kórház előtt lőtték ki. A 13. páncéloshadosztály egyik Panther harckocsiját a Fény utca–Retek utca torkolatánál lőtték ki az Auguszt cukrászda előtti kertből (mellette ugyanott egy lövészpáncélos is elpusztult), egy másik harckocsi pedig a Retek utca Széna téri torkolatában vált harcképtelenné (feltehetően harckocsiakna szakította el a lánctalpát). A Déli pályaudvar elől is útnak indult egy Panther, ez a Városmajor utcában égett ki.[13]

A KITÖRÉS FELSZÁMOLÁSA A VÁROSBAN

A főváros területén belül a kitörőket északnyugatról a 337. lövészhadosztály göngyölítette fel. Mint említettük, az egység február 11-én 16 órakor kapott parancsot arra, hogy Budafokról a Vérhalom térségébe települjön át. A hadosztály menetoszlopának zöme éppen azokban az órákban ért a Budakeszi útra, amikor keletről az első kitörőcsoportok is odaérkeztek. Ez a kitörők számára súlyos következményekkel járt, kevesen tudták ugyanis lövöldözés nélkül keresztezni a vonulás útvonalát, leszámítva természetesen azokat, akik csak 12-én napközben vagy este haladtak itt át. A hadosztály naplója szerint az első harcérintkezésre éjfél után másfél órával került sor.

Ami nem teljesen érthető, hogy hogyan tudott a seregtest Buda utcáin a sötétben nagyobb veszteségek nélkül mozogni szemben a kitörő német–magyar csapatokkal anélkül, hogy ne szenvedett volna súlyosabb veszteségeket, illetve ne tört volna ki komolyabb pánik. Ezt azért is érdemes megemlíteni, mert a szovjet katonák még annyi helyismerettel sem rendelkeztek itt, mint a németek, hiszen az ostrom során egyáltalán nem ebben a szektorban harcoltak korábban. Csak részben ad erre magyarázatot az, hogy a szovjet csapatok kifejezetten jól fel voltak készülve az éjszakai harcra.[14] Az ostrom német túlélő tisztjei közül azok, akik elérték a saját vonalakat, és elmondták harci tapasztalataikat, kivétel nélkül kiemelték, hogy teljesen felőrölte őket az éjjel-nappal zajló helységharc.[15] 12-én reggelre mindenesetre a kitörő seregtest egységei az (Új) Szent János Kórház, a Hermann Ottó utca, a Varázs utca és a hűvösvölgyi Villamosremíz magasságáig jutottak – eredeti menetcéljukat tehát nem érték el.

Aznap a 108. és a 316. lövészhadosztály a XII. kerületben délről északra haladva fésülte át a területet, és estére az Istenhegyi út–Diana utca magasságáig jutott. A nap folyamán még a 109. nagy hatóerejű nehéztüzérdandár is hallatta a hangját: tüzelt a Csalogány utca Margit körút felé eső torkolatára, a Batthyány utca első épületére, a Margit körút és a Ganz utca tömbjeire, valamint a Királyi palota környékére (összesen 45 darab 203 mm-es ágyúlőszert használtak fel). A 320. és a 25. gárda-lövészhadosztály szintén a XII. kerületet fésülte át, a 317. lövészhadosztály pedig Pesthidegkútra, illetve Budaligetre vonult.[16] Pfeffer-Wildenbruchot és szűkebb törzsét 12-én a késő délelőtti órákban ejtették fogságba a Budenz úton, ugyanez történt Hindy Iván vezérezredessel és tisztjeivel a Horváth-kertben a nap folyamán.

Vélhetően ugyanezen a napon szerezte meg a 320. lövészhadosztály egyik különítménye a Királyi palotából a palota arany- és acélkulcsait, illetve egy középkori királyi buzogányt. Ezt a zsákmányt a hadtestparancsnok (37. lövészhadtest) 1945. március 1-jén küldte el Tolbuhin marsallnak.[17]

A nap végére a városban gyakorlatilag befejeződtek a harcok. A délutáni órákban a Szent János Kórházba befészkelődött németek is megadták magukat. Február 13-án délelőtt már csak elszórt lövöldözés fordult elő, elsősorban a Hűvösvölgy környékén. Ellenálló német gócok csak a XII. és a II. kerület erdős részén maradtak, de másnap estig ezeknek a felszámolása is megtörtént. Február 13-án a 25. gárda-lövészhadosztály Pesthidegkúttól keletre, a Csúcs-hegy környékén, a 317. lövészhadosztály két ezrede Solymár térségében, egy ezrede pedig Budakeszin kutatta át a területet. A 109. gárda-lövészhadosztályt teherautókon Budakalász és Pomáz térségébe szállították. A 316. lövészhadosztály aznap estére a Zöldmál–Látó-hegy–Kecske-hegy térségébe csoportosult át.[18]

A „Budapesti Csoport” utolsó, ellenséggel foglalkozó jelentése február 14-én kelt, ekkor 6 saját halott és 15 sebesült katonával szemben 191 elfogott és 500 megsemmisített német és magyar katonát jelentettek.[19] Ellenséges katonák felkutatása természetesen ezután is zajlott, de az már nem egy hadművelet részeként történt, hanem az NKVD razziáival állt kapcsolatban.

Itt kell említést tenni az NKVD civileket elfogó akcióiról is, aminek több tízezer budapesti lakos esett áldozatul.[20] A „hadifogoly-begyűjtésre” több okból is sor kerülhetett. Szerepet játszhatott benne, hogy élőben is produkálni kellett – legalább részben – azokat a számokat, amelyeket korábban a szovjet jelentések Budapest védőseregének gondoltak. Legalább ennyire fontos volt azonban az a tagadhatatlan tény, hogy a magyar és a német katonák igen jelentős része átöltözött, és elbújt. A magyarok esetében ez egyáltalán nem meglepő, hiszen ők nem szembesültek nyelvi akadályokkal, és számíthattak a lakosság jóindulatára. Német katonák esetében az elrejtőzéssel elsősorban a kényszersorozott svábok próbálkozhattak. Ők is rendelkezhettek ehhez nyelvtudással, ráadásul lakhelyük sokszor közvetlenül Buda környékén volt. A bujkálók száma legalább ezres nagyságrendre tehető. Német katonák esetében arra is van adat, hogy az érintettek akár hónapokon át képesek voltak alámerülni a fővárosban.[21]

A KITÖRÉS FELSZÁMOLÁSA BUDA ÉS A FRONT KÖZÖTT

Az első német csoportok február 12-én reggel jutottak ki a budai hegyekbe. Aznap havazott (korábban is hó borította a területet), és ez megnehezítette a légi felderítést, ennek ellenére a délután folyamán a kitörőket több helyen szovjet csatarepülő-támadás érte. Alapvetően két fő kitörési irány bontakozott ki: a százas nagyságrendű csoportokra szakadt zöm egyenesen nyugati irányban haladt, és 12-én estére éleivel elérte a Budai-hegység nyugati nyúlványait, azaz a Zsámbéki-medence keleti szélét.[22] Mintegy ezer-kétezer fő azonban nem ezt az utat választotta, hanem Solymár és Üröm felé haladt. Összességében mintegy 15 ezren juthattak el idáig. 95 százalékuk német katona volt.

A szovjet hadvezetés fölényes helyzetét jellemzi, hogy tartalékai egy részét fel sem kellett használnia. Így a Pomáz–Szentendre térségébe átdobott 10. lovas- és 78. lövészhadosztálynak nem is adtak feladatot. A legészakibb szovjet alakulat, amely kitörőkről egyáltalán jelentett, a 99. lövészhadosztály 206. lövészezrede volt, amelyet Pilisszántó–Pilisszentkereszt magasságában vetettek be azzal a feladattal, hogy lezárja az északi kitörési irányt. Itt egyetlen csoport szétverését említi a hadinapló, február 14-én. A 351. vagy 357. magaslat mellet egy halott és egy sebesült saját veszteséggel szemben 22 halott és 28 fogoly került az eredmények listájára.[23]

A kitörés északi irányát alapvetően a 252. lövészhadosztály számolta fel, amely február eleje óta Piliscsabán állomásozott, és a front tartaléka volt. E hadosztály hadinaplója szerint 1945. február 13-án reggel Solymár körzetében, a 420. magaslatnál fedezték fel a Budapestről kitört ellenség előőrseit. A hadosztály alá rendelték az 1505. önjáró tüzérezredet és az 1255. páncéltörő tüzérezredet is – így nem túlzás az a megállapítás, hogy a kitörőket illetően verébre is ágyúkkal lőttek. Az említett erőkkel a seregtest lezárta a 10-es utat, két ezreddel átfésülte a Nagykovácsitól északra elterülő erdőt, egy ezredét pedig tartalékban hagyta. A hadosztály naplója szerint „az ellenség kisebb csoportokra oszolva, kézifegyveres és géppuskatűzzel kemény ellenállást tanúsított, különösen elszántan védve az erdős-hegyes környék felett uralkodó 558-as magaslat [Kutya-hegy] körzetét”.[24] Mivel a hadinaplóban nincsen adat arra vonatkozóan, hogy itt mennyi fegyverzetet zsákmányoltak, így a jelentés valóságtartalma is kérdéses.

A hadosztály ezt a vonalat többször átfésülte, és csökkenő számban ugyan, de február 17-éig folyamatosan ejtett foglyokat. Február 12–13 között 800 megsemmisített és 79 elfogott, 14-én 500 megsemmisített és 142 elfogott, 15-én 23 elfogott, 16-án 150 megsemmisített és 22 elfogott, 17-én 123 megsemmisített és 23 elfogott ellenséges katonát jelentettek. Ezt követően az egységet más arcvonalra irányították.

A kitörő csapatok elleni főbb hadműveleteket a 23. lövészhadtest irányította, amely ekkor Telkiben székelt. A hadtest legészakibb seregteste, azaz az előbb említett 252. lövészhadosztály déli szomszédja a 19. lövészhadosztály volt. Utóbbi egységet az előző napokban vonták ki a frontvonalból, és Zsámbék–Perbál között tartalékba helyezték (egy ezrede a frontvonalban maradt). A seregtest február 12-én délután a Telki–Budajenő–Perbál–Tinnye vonalban zárta le a Zsámbéki-medencét. Erődítési munkálatokra a környék lakosai közül ezekben a napokban több száz főt mozgósítottak. A hadosztály jelentése szerint a Zsámbéki-medencében a havazás az utakat 12-én részben járhatatlanná tette.

Az események értékeléséhez szükséges néhány megjegyzést tenni a terepviszonyokról. Szemben az északi iránnyal, ahol a kitörők zömmel erdős területen mozoghattak, és csak kisebb nyílt sávokat kellett leküzdeniük, a Zsámbéki-medence 5–10 kilométeres nyílt terepet jelentett. Ráadásul ez a terep további nehézségeket is tartogatott. A medence nyugati szélén Zsámbék, Tök és Perbál községek már 1945-ben is elég közel voltak egymáshoz, a házakból a terepet kelet felé teljes mértékben tűz alatt lehetett tartani. Amennyiben ez mégsem állította volna meg a kitörőket, újabb akadályt jelentett, hogy a három községtől nyugatra a terület emelkedni kezd. A szintkülönbség ugyan nem több mint 100 méter, ám ez sem kevés, ha figyelembe vesszük azt a fizikai teljesítményt, ami ahhoz kellett, hogy egyáltalán eljusson valaki idáig. Sokak számára végzetesnek bizonyult, hogy a front a Nyakas-tető előtt, Tök magasságában északnyugatra fordult. A budai hegyek nyugati pereméről induló kitörők ugyanis először csak a németek Szomornál fellőtt világítórakétáit látták, miközben a frontvonal fekvését a Nyakas-tető teljesen eltakarta. Amennyiben viszont csak a világítórakéták alapján tájékozódtak, akkor nagy eséllyel nem fordultak időben délnyugatra, hanem helyette Somodorpuszta irányában további egy-két kilométert tettek meg a szovjet vonalak mögött, folyamatosan kockáztatva, hogy rajtuk ütnek.

A 19. lövészhadosztály február 12–14. között jelentős ellenséges erők felmorzsolását jelentette. 13-án a Budakeszi és Telki közt haladó út mellett egy 260 fős ellenséges csoportot semmisítek meg, 39 katonát (köztük egy ezredest) fogságba ejtettek. 14-én reggel 5 órakor Budajenőn a kitörő csapatok megtámadták a hadosztály-parancsnokságot is. Az aznapi mérleg 250 fogságba ejtett és 1200 elpusztított német katona volt 5 saját halott és 12 sebesült mellett. 15-én 101 fogolyról és 350 halott kitörőről írt a hadinapló, miközben a hadosztály saját vesztesége csupán 2 halott és 5 sebesült volt. Még február 16-án is arról számoltak be, hogy az ellenség több kísérletet tett az erdőszegély vonala melletti védőállások áttörésére (62 fogoly, 80 halott kitörő, a saját csapat vesztesége 3 halott és 7 sebesült). 17-én éjjel a hadosztály visszatért Zsámbék–Tök–Kirva (Máriahalom) vonalába, de a budai hegyek kijáratainál még három megerősített lövészszakaszt hagyott (aznapra 12 halott és 7 fogságba ejtett kitörőt említ a hadinapló). Összeadva az eredményeket, 3491 halottról és 261 fogolyról számoltak be.[25] A kitörés után a hadosztály tiszti bizottságokat küldött ki a területre a hullák megszámolására. Ezek a bizottságok 2490 halottat jelentettek, megemlítve azt is, hogy a foglyok száma 541 fő.[26]

Az adatok közötti különbségre jelenleg nem tudunk magyarázatot adni, valószínűsíthető azonban, hogy a második adatsor pontosabbnak tekinthető. Az élőerő-veszteség mellett zsákmányként 1015 puska, 291 géppisztoly és 41 géppuska került a szovjetek kezére. Ez egyrészt azt jelenti, hogy a kitörők fele fegyvertelen volt, másrészt viszont figyelemre méltó, hogy a kitörők egy része még ekkor is képes volt géppuskákat és hozzá tartozó rakaszokat cipelni a behavazott erdei utakon (egy MG-42 súlya 11,5 kg, a hozzá tartozó rakasz majdnem ugyanennyi volt).

Német veszteségek a szovjet 19. lövészhadosztály térképén

A 19. lövészhadosztálytól délre a 11. gárda-lovashadosztály Alcsút mellől indult február 12-én este 5 órakor Pátyra. A seregtest 13-án délelőtt Nagykovácsi déli részéig fésülte át az erdőséget, és több mint 100 ellenséges katona megsemmisítését jelentette 21 hadifogoly mellett. Estére a 37. gárda-lovasezred visszatért Perbálra, ahol a 19. lövészhadosztály védekezését segítette. Február 14-én hajnali 1 órakor Perbál felé támadt az erdőből egy kétezer főre becsült német csoport, amelyet hamarosan megsemmisítettek.

A Zsámbéktól délre védekező 59. gárda-lövészhadosztály is kapott a kitörés kapcsán feladatot. A 179/2. gárda-lövészzászlóalj Bicske–Zsámbék irányába fésülte át február 14-én a terepet, de nem jelentett arról, hogy ellenséggel találkozott volna. Így kizárható, hogy komolyabb kitörő csoportok Zsámbéktól délre próbálkoztak volna az átjutással.

Az utolsó adat, ami a budai hegyekben a kitörőkkel kapcsolatos, 1945. február 18-áról származik. A 23. lövészhadtest összesítő jelentése szerint február 17–18. között saját veszteség nélkül 106 kitörőt öltek meg, és 11 főt ejtettek fogságba. A jelentés érdekessége, hogy a kitörők kapcsán három felgyújtott gépkocsit is említ – ezeket a kitörők csak útközben köthették el valahol, az ugyanis kizárt, hogy Budapestről folyamatosan gépkocsival jöttek volna.[27]

A SENKIFÖLDJE ELÉRÉSE

A kitörők zömének útjában az utolsó akadályt a 19. lövészhadosztály egyik ezrede és a 49. gárda-lövészhadosztály jelentette, amelynek állásai Zsámbék és Sárisáp között húzódtak. A front nem volt különösebben sűrűn megszállva, amit a terepviszonyok indokoltak: a Zsámbék–Perbál előtti erdő eleve kizárta a harckocsitámadást, az ellenség Szomor melletti pozíciói pedig meglehetősen kedvezőtlenek voltak – amit az is illusztrál, hogy a két frontszakasz között húzódó senkiföldje helyenként 3 kilométer széles pusztaság volt. Ez magyarázza, hogy a 49. hadosztály 18 kilométer hosszú védőszakaszán az első vonalban mindössze 1008 katona harcolt, egy kilométerre tehát csak 56 ember jutott. Az első vonal mögött azonban mélységben ennek legalább háromszorosa állomásozott még, nem beszélve a különféle hadsereg- és hadtestközvetlen tüzér- és páncéltörő-alakulatokról.

A kitörés szempontjából tehát a 49. gárda-lövészhadosztály leküzdése volt az utolsó próbatétel. Ezt elvileg egy német felmentő akció is segítette volna. Február 14–15-én éjjel a német 96. gyaloghadosztály egy zászlóalja 11 darab, úgy-ahogy helyrehozott harckocsival (feltehetően Marder páncélvadászokkal) Szomorról Anyácsapusztára támadt. Az akció eleve elkésett volt, hiszen a kitörők messze túlnyomó többsége ekkor már holtan hevert a Zsámbéki-medence szántóin. A támadás ezzel együtt részleges sikerrel járt, mert elfoglalta a 144. lövészezred 4. századának állásait. Német adatok szerint ez az akció közel 100 halott és sebesült saját katona árán mintegy 50 kitörőt tudott átjuttatni a saját vonalakhoz. A 49. gárda-lövészhadosztály azonban már aznap reggel 4 óra 30 perckor visszafoglalta saját állásait.[28] Mindezt a 49. gárda-lövészhadosztály hadinaplója is alátámasztja: abban hat támadó harckocsi szerepel, amelyből egyet ki is lőttek, és az ellenségnek 60 fős veszteséget okoztak.[29] Ettől kezdve a szovjet iratokban nincs nyoma annak, hogy kitörők átjutását regisztrálták volna. Hozzá kell tennünk: a 23. lövészhadtest február 9-én éppen ezen a terepen tartott egy elméleti hadgyakorlatot, amelyben az ellenség Szomorról történő támadását és elhárítását modellezték.[30]

A kitörők felszámolása február 17-éig nagyjából itt is befejeződött. Február 15-én 116 halott és 61 elfogott, február 16-án összesítve 230 halott és elfogott, 17-én 135 halott és 43 elfogott német katonára van adat.[31] Ezt követően nincs nyoma kitörő csoportok felszámolásának – noha más forrásból tudható, hogy egészen 1945. március elejéig előfordult bujkáló német katonák elfogása vagy megsemmisítése.[32]

HADMŰVELETI ÉRTÉKELÉS

A kitörés mint hadművelet a számok oldaláról is megközelíthető. Említettük korábban, hogy Pfeffer-Wildenbruch 1945. február 11-én délután a sebesültekkel együtt 43 900 fős saját létszámot jelentett, amiképpen arról is szóltunk, hogy a 20 000 főre taksált magyar alakulatokat tekintve ez a szám egészen biztosan jelentősen felülbecsült volt, hiszen ez utóbbiaknak legalább a fele épp február 10–11. között az ekkor kiürített XI. kerületben fogságba esett, és már nem vett részt a kitörésben. Pfeffer-Wildenbruchnak a német alakulatokra vonatkozó becslése azonban nagyjából pontosnak tekinthető. Mivel a német sebesültek egy része nem volt járóképes, abból indulhatunk ki, hogy német részről 15-20 ezer fő vehetett részt a kitörésben, akik közül 8-15 ezer juthatott ki a budai hegyekbe. Tudjuk, hogy a kitörők közül 700 átjutott, legalább 1000 pedig (bár az is lehet, hogy 2-3 ezer) elbújt a városban. A maradék viszont mindenképp veszteséglistára került.[33] Mindebből következik, hogy a több mint 52 ezer hadifogolyról és megsemmisített katonáról szóló szovjet győzelmi jelentések ezekre a napokra több mint 50 százaléknyi túlzást tartalmaztak.

A 22. SS-lovashadosztály obersturmführeri rendfokozatú tagja közvetlenül az átjutás után. A fotó kizárásos alapon csak egy Tavasi nevű, közelebbről nem azonosítható személyt vagy Max Tenglert, az egység tüzérezredének 9. ütegparancsnokát ábrázolhatja

A szovjet veszteségi adatok csak töredékesen érhetők el. Bizonyos következtetéseket azonban ezek is lehetővé tesznek, mert több alakulat adatai rendelkezésre állnak, és ezekből következtetni lehet az adattal nem rendelkező egységekre. A szovjet erők kitöréssel kapcsolatos becsült vesztesége 200-300 halott és mintegy 600-800 sebesült lehetett. Ezzel szembeállítva a kitörők vesztesége még akkor is 22 200 fő, ha ebbe csak a német csapatokat és csak a németek által jelentett utolsó számadatot számoljuk (23 900 fős összlétszámmal számolva, akik közül legalább ezren bujkáltak és hétszázan átjutottak)[34]. A valós számok ennél is súlyosabb veszteséget mutatnak, hiszen a kitörésben (legalábbis annak kezdeti szakaszában) még nagyjából ezer magyar katona is részt vehetett. Szerény becslések szerint is a szovjet és német fél veszteségei (magyarok nélkül) 1 : 27-hez aránylanak, ha pedig csak a halottakat vesszük, akkor az 1 : 50-et is elérhetik. A jelenleg rendelkezésre álló forrásokból ugyanakkor nem dönthető el, hogy a kitörők veszteségének mekkora százaléka esik a német és mekkora a magyar csapatokra. Feltehetően nem járunk messze a valóságtól, ha a városon kívüli veszteségek 95 százalékát a németekre számítjuk.

A kitörés mint hadművelet öngyilkos és értelmetlen vállalkozás volt. Van azonban a történteknek egy másik olvasata is. Amennyiben azt vizsgáljuk, hogy meddig volt képes a német katonaság hatékony ellenállást kifejteni, akkor megállapíthatjuk, hogy rettenetes áldozatok árán ugyan, de a német csapatok majdnem fele, kb. 10 000 fő eljutott a budai hegyek nyugati és északi pereméig. Ahhoz képest, hogy a tervszerű vezetés a kitörés első óráiban összeomlott, és a kitörők legalább harmada már eleve sebesült állapotban indult el, elképesztő belső kohéziós erőről tanúskodik, hogy ezek az emberek egyáltalán el tudtak jutni a Zsámbéki-medence széléig. Még inkább elképesztő, hogy még ezt követően sem bomlott fel teljesen a katonai fegyelem, amire leginkább az utal, hogy a szovjetek még Tök–Perbál térségétől nyugatra is zsákmányoltak német géppuskákat – ez azt jelenti, hogy még itt, legalább 30 kilométeres menet után is akadtak legalább háromfős, nehézfegyvert és rakaszokat cipelő csoportok. A szovjet hadinaplókból egy hajtóvadászat képe bontakozik ki, és az összképet illetően ez nagyjából így is lehetett. Azt sem szabad azonban elfelejteni, hogy Budán és a budai hegyekben a kitörők többször képesek voltak áttörni szovjet záróvonalakat, sőt esetenként valóságos pánikot is előidéztek a szovjetek soraiban.[35]

Végül említést kell tenni a szovjet és német veszteségek arányáról is. Az, hogy ez az 1 : 20 és 1 : 50 közötti tartományban szóródik, leginkább azt mutatja, hogy a kitörés esély nélküli vállalkozás volt. A számok azonban arról is árulkodnak, hogy a kitörők jelentős része valójában nem is harcban vesztette életét. Visszaemlékezésekből is tudható, hogy az elfogott katonák tömeges kivégzése egyáltalán nem volt ritkaság, és ezekre a szituációkra áttételesen a szovjet hadinaplók is utalnak. A 30-50 kilométeres meneten és két hóban töltött éjszakán átesett német katonák legalább harmada sebesülten egyszerűen nem is volt abban a helyzetben, hogy képes legyen komolyabb ellenállást kifejteni. A kitörők túlnyomó többségét egész egyszerűen agyonlőtték, vagy halálra verték.

Előszó

1  A legfontosabbak: Dávid–Miklós 2018, illetve Józsa 1999. A többi vonatkozó művet lásd a kötet irodalomjegyzékében.

2  Lásd Ungváry 2021.

3  Bourgogne strázsamester emlékezései 1986.

4  Ungváry 1994.

Történelmi áttekintés

1  Érdemes megemlíteni, hogy angol nyelvterületen az ilyen katonákra nem használtak külön terminust: az érintetteket csak a retourned soldier kifejezéssel illették. Ennek a fogalmi szegénységnek nyilvánvalóan az lehetett az oka, hogy maga a jelenség sem volt ismert az angol–amerikai csapatok között.

2  Carell 1993, 210. Heintz 2018, 247. oldalán említ egy forrást, miszerint 26-an érték el a saját vonalakat. Ezeket a számokat azonban meglehetősen kétségessé teszi, hogy 1945 után egyetlen olyan személy sem jelentkezett a német nyilvánosság előtt, aki erre az átjutásra hivatkozott volna, sőt 1945 előtt sem ismert egyetlen újságcikk sem, amelyben szerepelt volna ilyen eset.

3  Heintz 2018, 432. Egyikük, a stájerországi Horváth Mihály, neve alapján magyar származású volt. A 100. vadászhadosztály kötözőhelyén esett hadifogságba, amely a sztálingrádi utászkaszárnyában működött. Mivel tudott oroszul, az 51. gárdahadosztály 207. ezredéhez osztották be tolmácsnak. 1943 márciusában Orelnél szökött át a saját csapatokhoz, közben has- és májlövést kapott, és fagyási sérülései is lettek.

4  Buchner 1988, 94.

5  Heintz 2018, 255–258.

6  Lásd Breloer 1984.

7  Heintz 2018, 65.

8  Közelharcnak az az esemény minősült, amelynek során „az ellenség szeme fehérjét látni lehetett”. Ez 10 méternél nem messzebbi távolságot jelentett a gyakorlatban.

9  Heintz 2018, 232.

10  Hubatsch 1983, 298.

11  BA-MA N 370. Pfeffer-Wildenbruch-hagyaték. Kriegsberichter Kurschat: Wie sich die „Feldherrnhalle” durchschlug.

12  BA-MA N 370/4. Bericht im Reichsrundfunk!

13  CAMO 500. fond (www.germandocsinrussia.org), 12472/318, 118.

14  Heinz Böttcher (1917–1995 után) a 13. páncélos-tüzérezred 5. ütegének parancsnokaként 1944. március 5-én kapta meg a Német Aranykeresztet. Budapest ostroma alatt századosként az ezred I. osztályának parancsnoka volt, 1945. február 15-én (más forrás szerint 17-én) esett szovjet fogságba, ahonnan 1949-ben szabadult.

15  Grossmann, Werner (1914–?) az ostrom alatt a 13. tüzérezred II. osztályának parancsnoka, a kitörést sikerrel abszolválta, 1945. február 20. körül egyedül érte el a saját vonalakat.

16  CAMO 500. fond (www.germandocsinrussia.org), 12482/284, 5.

17  Emil Huober (1915–?) szolgálatát az SS-lovasságnál 1940-ben kezdte, 1944-ben eredetileg az 52. lovasezred 2. századának parancsnoka volt. A budapesti katlanból sebesülése miatt kiszállították.

18  Hilfsgemeinschaft der ehemaligen SS-Angehörigen (A volt-SS-tagok segítő egyesülete), 1951-ben az NSZK-ban alakult társadalmi szervezet. Az 1970-es évekig minden politikai párttal kapcsolatot tartott, fénykorában mintegy 70 ezer tagja volt. Wiking-Ruf, illetve Der Freiwillige címen havilapot is adott ki. A szervezet 1992-ben megszűnt, tagcsoportjaiból azonban több egészen a 21. század elejéig működött.

19  Wolfgang Vopersal (1927–1992) 17 évesen a „Totenkopf” páncéloshadosztályban szolgált, a HIAG megalakulása után haláláig az egyesület irattárosaként tevékenykedett.

20  Hans-Ulrich Rudel (1916–1982) a Luftwaffe ezredese, a hadtörténelem legeredményesebb csatarepülő-pilótája (2530 harci bevetéssel), meggyőződéses nemzetiszocialista. A kérdéses időszakban az „Immelmann” csatarepülő-osztály parancsnoka.

21  BA-MA N 756, 2286. Emil Huober levele Vopersalnak, 1973. február 12.

22  A személy nem azonosítható.

23  Bayer 1980, illetve BA-MA N 756, 2286. Emil Huober levele Vopersalnak, 1973. február 12.

A kitörés mint német
hadműveleti terv

1  CAMO 500. fond (www.germandocsinrussia.org), 12480/311, 134–135.

2  Maier 1985, 518.

3  Benyovszky Győző százados, a 10. gyaloghadosztály vezérkari főnöke, Botond Béla átállása után, február 11-én délelőtt tiszti járőrt küldött a Döbrentei tér irányába azzal a négyszemközt kiadott paranccsal, hogy visszatérve hangosan, mindenki füle hallatára jelentse: a szovjet páncélosok már a téren vannak. Ezzel akart kész helyzetet teremteni, hogy már senkiben ne merüljön föl az északra vonulás szándéka.

4  A kitörés részletesebb leírására lásd Ungváry–Ványai 2019.

5  CAMO 1428/1/21, 16–17. A 180. lövészhadosztály parancsnokának parancsa: „Minden valószínűség szerint az ellenség bekerített csapatai meg fogják kísérelni a kivonulást Budapestről az éjjel során. Megparancsolom…”

6  CAMO 9865/1/18, 34–35. Hadiparancs és helyzetjelentés. Az 52. tarackosdandár törzsfőnökének parancsa: „A foglyok elmondásai alapján a Budapest város jobb partján bekerített ellenség ki szándékozik jönni a bekerítésből. Ezen kísérletet megakadályozandó a dandárparancsok megparancsolja…”

7  Ungváry 2021, 227.

8  CAMO 857/1/158. A 18. gárda-lövészhadtest hadinaplója 1944. december 31.–1945. október 4., 57.

9  Lásd Gosztonyi 1998, 144–145.

10  CAMO 9937/1/45, 14. A 109. nagy hatóerejű nehéz tüzérdandár hadinaplója egy elfogott „vlaszovistát” említ, akinek vallomása szerint további hét személy ment át a Margit körútnál húzódó arcvonalon február 10-én éjjel.

11  CAMO 240/2779/1920. A 2. Ukrán Front hadinaplója, 1945. február 12., 49–50.

12  CAMO 9715/1/20. A 22. páncéltörő ágyús dandár napi összefoglalója, 1945. február 2., 12.

13  Lásd Számvéber 2011, 755–763. A harckocsikról készített felvételek a szerző birtokában vannak.

14  Sasso 1982 kiemeli, hogy 1944–1945-ben a szovjet hadműveleteknek már 40 százaléka éjjel zajlott.

15  Lásd BA-MA RH 11/25 1–5. A kiképzési osztály vezetőjének megbeszélése Wolff alezredessel a nagyvárosi harcvezetésről, 1945. február 22.

16  CAMO 9937/1/45. A 109. nagy hatóerejű nehéz tüzérdandár hadi naplója, 17; CAMO 857/1/158. A 18. gárda-lövészhadtest hadinaplója, 57–59.

17  CAMO 910/1/39/2, 1.

18  CAMO 857/1/158. A 18. gárda-lövészhadtest hadinaplója, 57–59.

19  Uo., 62.

20  A kérdésre lásd Bognár 2004.

21  Hermann Koch és Kurt Asböck levelei a szerző birtokában.

22  Lásd Ungváry 2021, 249–250, illetve Ungváry–Ványai 2019, 33–37.

23  CAMO 6634/99526/5. A 99. lövészhadosztály 206. lövészezredének hadinaplója, 34. Valamint: CAMO 1275/1/72. A 99. lövészhadosztály tüzérségének hadinapló-kivonata, 7.

24  CAMO 1536/1/121, 37–40. A 252. lövészhadosztály hadinaplója.

25  CAMO 871/1/105. Napi jelentések. A hadosztály hadinaplójának egyik, kézzel írt variánsában ettől némileg eltérő számok szerepelnek (2842 halott és 493 fogoly): CAMO 1087/1/32.

26  CAMO 871/1/105. A 19. lövészhadosztály sávjában, 1945. február 11. és február 15. között, a budapesti csapatösszevonásából kitörő ellenség veszteségeinek térképe a főbb körzetekkel. Térképvázlat.

27  CAMO 871/1/115. Kivonat a 23. lövészhadtest hadinaplójából, 1945. február 15–19.

28  Maier 1985, 117–118.

29  CAMO 1158/1/93. A 49. gárda-lövészhadosztály hadinaplója.

30  CAMO 871/1/105. A 19. lövészhadosztály egységeinek védekezési terve, 1945. február 9.

31  A számokat a 10. és a 23. lövészhadtest alárendelt alakulatainak itt már idézett hadinaplói, illetve napi jelentései alapján számoltuk ki.

32  Hermann Koch-interjú a szerző birtokában.

33  Ungváry 2021, 253, illetve Ungváry–Ványai 2019, 43–44.

34  Maier 1985, 518.

35  Harry Phoenix-, Lichtenberg Judit-, Ernst Schweitzer- és Johannes Finger-interjúk a szerző birtokában. Lásd továbbá Radnótiné 2016, II. kötet 410–411. A János Kórház történetét feldolgozó évkönyvben dr. Gyarmathy Ferenc visszaemlékezése is arról számol be, hogy a kórházban berendezkedett szovjet csapatok pánikszerűen menekülni kezdtek, amikor értesültek a kitörésről. Lásd: Szent János Kórház 1995, 229–232.