ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michaela von Kügelgen: Sommar på Villa Hilda

Copyright © Michaela von Kügelgen, 2025

Original edition published by Schildts & Söderströms, 2025

Hungarian language edition published by agreement with Michaela von Kügelgen and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

© Athenaeum Kiadó, 2026

Hungarian translation © Annus Ildikó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 674 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztő: Kiscsatári Zsófia

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Markusnak

1. fejezet

A hajó meginog, amikor partot ér. Louise-t megcsapja a hínár és a só illata, az égen sirályok rikoltoznak. Ahogy kilép a szárazföldre, egy széllökés belekap citromsárga ruhájába, mintha a sziget közelebb akarná őt húzni magához. Eltart egy darabig, amíg újra hozzászokik, hogy végre szilárd talaj van a lába alatt. Miután még egy utolsó pillantást vet a hajóra, a kora nyári zöldben pompázó Halsterö felé fordul. A stockholmi szigetvilág egyik tagja ez, amelynek létezéséről néhány napja még egyáltalán nem is tudott.

Ha Maja nem biztatja, Louise nem lenne itt. A lánya volt az, aki szólt neki, hogy nyárra az egyik szigeten lévő panzióban szüksége volna szakácsra.

– Ugye nem akarsz egész hátralévő életedben telemarketinges lenni? – kérdezte Maja, és meglengette előtte az álláshirdetést.

Nem, véletlenül sem, de a tévénél történtek óta senki sem akarta alkalmazni Louise-t. Sok mindent nem szeret a jelenlegi munkájában, de a legrosszabb az, amikor valaki felismeri a hangját. Ilyenkor azt hazudja, hogy nem, ő nem az a Louise Manning. De mégsem tagadhatja, hogy hiányzik neki az, aki egykor volt.

A négyórás út alatt Slussenből Louise utánaolvasott Halsterö és a Hilda-villa történetének – az interneten csak néhány információmorzsát talált. A sziget állandó lakossága körülbelül ötven fő, de ennél jóval több a nyári vendég. A Hilda-villa étterme a hetvenes évek végéig működött, aztán bezárt. Az utóbbi években a turistáknak be kellett érniük a kis vendégkikötő kioszkjával, amely kocsma és kisbolt is egyben.

Louise megáll a móló melletti információs táblánál. Bár a térképet üveglap védi, a párától hullámos lett a papír, a színét kiszívta a nap. Közelebb hajol, és mutatóujjával végigsimít a fagylalttölcsér alakú szigetet átszelő utakon. A sziget nyugati része széles és íves, kelet felé szűkül. Louise megnézte a Google-térképen, hogy a Hilda-villa a kikötőtől délre, onnan alig ötszáz méterre található. Halsterőről egyébként főleg erdőt és egy nagy szántóföldet mutatott a műholdkép. Egy Google-keresés az Åkerholm Biofarm honlapjára vezette. Főleg repcét termesztenek, mellette burgonyát és néhány más zöldséget is. A gazdaság friss termékeinek gondolatára felébred benne néhány, eddig téli álmot alvó emlék.

Louise megálljt parancsol a gondolatainak. Éppen egy állásinterjúra tart. Még nem írt alá semmilyen szerződést, és talán nem is fog. De Birgit Andersson, a Halsterői Helytörténeti Társaság tagja nagyon lelkesnek tűnt, amikor telefonon beszéltek. Ami nem meglepő, tekintve, hogy a tervek szerint már Szent Iván hetében – azaz kevesebb mint két hét múlva – beindulna az üzlet. Nyilván mohón kapnak minden segítség után.

A kavicsos út homokja ropog a cipője alatt, a madarak fáradhatatlanul dalolnak, Louise pedig rendezi a gondolatait.

Úgy volt, hogy ezen a nyáron végig szabadságon lesz. Majával akart lenni, meg a regényén dolgozni. Mindennél jobban vágyott arra, hogy kedvező választ kapjon egy kiadótól. Nem mintha nagy esélye lenne arra, hogy rögtön az eladási listák élére ugorjon a debütáló regényével, de mégis valamiféle elégtételt hozott volna magával. Bizonyította volna, hogy képes több lenni, mint a korábbi önmaga árnyéka. Nem voltak rózsaszínű álmai, tudta, hogy az írásból szinte lehetetlen megélni.

Háromszáz összefüggéstelen gondolattal később az erdő ritkulni kezd, Louise pedig egy kertben találja magát, ami alighanem a Hilda-villához tartozik. Az udvart majdnem teljesen elvirágzott orgonabokrok szegélyezik, benne pitypang és margaréta nő. A bimbózó nyár hírnökei tömény, édes illatot árasztanak.

Az udvaron balra egy hosszú, keskeny épület áll. A falakat világoszöldre festették, a ház csak egyemeletes. Jobbra egy nagyobb, kétszintes, sárga színű ház pompázik. A patinás rézzel borított nyeregtető alatt valószínűleg padlás lapul. A ház elején széles lépcső vezet fel az üvegezett verandára, a bejárat fölött egy új, Hilda-villa feliratú réztábla lóg.

A lépcsőkorlát takarásából munkaruhát viselő férfi áll fel, és Louise összerezzen.

– Bocs, nem akartalak megijeszteni – mondja, és még több lepattogzó festéket csiszol le a korlátról. A forgácsok konfettiként röpködnek körülötte. Szőke haját a tarkóján copfba fogta, és valamilyen dallamot fütyül; ismerősnek tűnik, de Louise nem tudja, honnan.

– Nem tudod véletlenül, hogy hol… – kezdi.

Ebben a pillanatban kivágódik az ajtó, és egy nő száguld ki rajta. Vadul gesztikulál.

– Louise, isten hozott! Erre gyere.

Ahhoz képest, hogy a nő nem lehet magasabb százhatvan centinél, szokatlanul erőteljes hangja van. Haja már őszül, de léptei ruganyosak. Louise nehezen tudja megállapítani a korát. Éppúgy lehet ötvenéves, mint hetven.

– Én vagyok Birgit – folytatja a nő. A férfi felé fordul, és teátrálisan int a kezével: – Ő pedig Martin, a sziget saját asztalosa és ezermestere. Ha segítségre van szükséged, fordulj hozzá bizalommal.

A férfi megemeli képzeletbeli kalapját, és elmosolyodik. Szeme ragyogó kék, bőre lebarnult, pedig még alig kezdődött el a nyár. Louise úgy sejti, hogy nagyjából annyi idős lehet, mint ő, de talán közelebb áll a harmincöthöz, mint a negyvenhez.

– Szóval, te vagy a szakács – szólal meg a férfi, és Louise szemébe néz.

– Izé… igen, én. – Louise Birgitre pillant, aki az imént úgy beszélt az asztalosról, mintha ő és Louise már kollégák lennének. – Vagyis hát majd meglátjuk.

– Sok szerencsét! – mondja Martin.

– Köszönöm – feleli Louise, és követi Birgitet, aki már el is kezdte bemutatni a Hilda-villát.

– Szóval, én vagyok a Halsterői Helytörténeti Társaság elnöke, és én felelek a Hilda-villáért. Ez az én kis nyugdíjas projektem.

– Mostanában vásárolta meg a társaság az ingatlant?

Birgit megrázza a fejét, majd bevezeti Louise-t az előcsarnokba. Széles, fehérre festett deszkák nyikorognak a lábuk alatt. A belmagasság legalább három méter lehet; fölöttük egy akkora kristálycsillár csillog, mint maga Louise. A bútorok robusztusak, és valószínűleg olyan nehezek, hogy évek óta senki sem mozdította meg őket. Továbbhaladnak a szomszédos társalgóba, amelynek egyik falát a padlótól a plafonig könyvespolcok borítják. Louise ellenáll a kísértésnek, hogy odalépjen a könyvekhez. Reménykedett, hogy a regénye egyszer majd éppen egy efféle, roskadozó könyvespolcra kerül. Az, hogy írt egy szakácskönyvet, amelyből több mint ötvenezer példányt eladtak, nem számít. Az a könyv egy másik élethez tartozik.

Birgit tekintete is elidőzik a könyvespolcon, mielőtt mesélni kezdene.

– A birtok egy halsterői lakosé volt. A ház a 19. század közepén épült. A néhai tulajdonos, Arvid Cedergren, élete utolsó éveiben már nem lakott itt, és ez meg is látszik. – Birgit egy kis szünetet tart. Louise némi tétovázást érzékel rajta, de aztán folytatja: – Amikor tavaly ősszel elhunyt, kiderült, hogy a helytörténeti társaság örökölte az egészet. Úgy volt, hogy egy helyi vállalkozó házaspár fogja üzemeltetni a helyet, de az utolsó pillanatban egy súlyos betegség miatt le kellett mondaniuk. Addigra viszont már annyira előrehaladtunk a tervekkel és a felújítással, hogy meg akartuk próbálni egyedül megcsinálni.

– Értem – szól Louise, de Birgit már mondja is tovább.

– Olyan érzésem van, hogy óriási fába vágtuk a fejszénket. Szerencsére Arvid tetemes felújítási alapot hagyott ránk, így a legtöbb problémát elvileg meg tudjuk oldani, de a tervekhez képest le vagyunk maradva. Alig több mint egy hét múlva ki kellene nyitnunk, de szinte semmi sincs még készen.

– Szerintem elbűvölő így is – jegyzi meg Louise.

– Ugye? De eléggé lepusztult. Fiatalkoromban itt találkoztunk a barátokkal. – Birgit lehunyja a szemét, árnyék suhan át az arcán, de fél másodperc múlva már el is tűnik. – Mi csak egy egyszerű egyesület vagyunk, úgyhogy ennek az őrült projektnek nyereséget kell termelnie, különben csődbe megyünk. Ezért vesznek részt olyan sokan benne.

– Értem – mondja Louise, de csak azért, hogy mondjon valamit. Egyre világosabbá válik számára, hogy miféle nyári munkát talált neki Maja. Még ha alkalmazzák is, valószínűleg elvárják majd, hogy vállalkozóként dolgozzon. Ez azt jelenti, hogy felelősséget kell vállalnia mind a költségvetésért, mind a tervezésért. A gondolat egyszerre ijesztő és csábító. Vajon megvan még benne ez a képesség?

– Megkínálhatlak egy csésze kávéval? – szakítja félbe Birgit a gondolatait.

Miközben Louise Birgitre és a kávéra vár, körülnéz a társalgóban. Az itteni bútorok is a 19. század végéről származhatnak, de még mindig tökéletes állapotban vannak. Kezével végigsimítja az egyik szék sima selymét, a szívverése felgyorsul, szája kiszárad. Ennek a helynek lelke van, történelme. Történelme, ami beszél hozzá. Talán vannak még itt valahol régi étlapok, amelyeken akadhat valami pazar étel egy letűnt korból, amit át lehetne menteni a jelenbe. Vagy milyen jó lenne, ha régi leveleket, naplókat vagy fényképeket találna! Bármit, ami új inspirációt adhat a kéziratához.

Birgit kezében egy tálcát egyensúlyozva, belép a társalgóba. Csészék csörrennek, és vele együtt erős, pörkölt kávéillat érkezik. Letelepednek Louise-szal egy klasszikus, 19. századi kanapéra, amely kék virágos szövetével a szoba világoskék csíkos tapétájához illeszkedik. Birgit határozott mozdulattal tölti a kávét vékony falú, fehér, rózsaszín virágmintás porceláncsészékbe, két kockacukrot rak a sajátjába, majd kérdőn odatartja a cukrot Louise felé, aki megrázza a fejét.

– Nos, Louise, mesélj magadról, meg arról, hogy miért szeretnél a Hilda-villában dolgozni – szólal meg Birgit, és nagyot kortyol a kávéjából.

Louise előveszi a mappát, amelyben összegyűjtötte a kedvenc receptjeit, és felveszi rég nem használt szakértői szerepét. Tegnap este előkereste a Söder kerületbe tervezett kávézó üzleti tervét. Azt, amelyik soha nem valósult meg. Ahogy lapozgatta, elámult azon, hogy mennyire profi és átgondolt terv is volt ez: a színektől kezdve az étlapon át a célcsoportig minden. De amit a Hilda-villában fog csinálni, annak egyszerűbbnek kell lennie. Részben azért, mert messze kint vannak a szigetvilágban, emiatt pedig kihívást jelenthet az alapanyagok beszerzése is, részben pedig azért, mert ő maga mostanra igencsak berozsdásodott.

– Mint mondtam, a nevem Louise, Louise Manning, és képzett szakács vagyok. – Birgit őszinte kíváncsisággal a szemében néz rá, úgyhogy Louise pulzusa is normális tempóra lassul, amint folytatja a beszédet: – Bőven van tapasztalatom éttermi konyhák tekintetében, és alig tíz évvel ezelőtt tévés szakácsként dolgoztam, de…

– Szörnyű volt, ami veled történt – szakítja félbe Birgit, és oldalra billenti a fejét. – Hű rajongója voltam a műsorodnak.

Szóval, Birgit emlékszik. Emlékszik, és pontosan tudja, hogy kicsoda Louise. Ez most jó vagy rossz? Azok után, ami hét évvel ezelőtt történt, Louise-t egyetlen főzős műsorba sem hívták meg. Egyetlen újság vagy magazin sem kereste meg, hogy receptet kérjen tőle a nyári különkiadásba. És a legrosszabb az, hogy ő maga nem tudott volna akkor másképp cselekedni. Marit viszont megtehette volna. Marit, akivel Louise azóta sem áll szóba.

– Évek óta nem álltam kereskedelmi konyhában – mondja Louise, és mély levegőt vesz. – De tudom, hogy képes vagyok rá.

– Ezért ülsz itt – folytatja Birgit, és ismét tölt a csészéjükbe, bár Louise még csak néhány kortyot ivott a szokatlanul finom kávéból. – Ha a tiéd lenne ez a hely, mit tennél?

Louise megmutatja neki régi üzleti tervét és azokat a recepteket, amelyek különösen jól működnének a Hilda-villában. Az alapötlet az, hogy egyszerű, de finom ízű étkeket szolgáljanak fel, amelyek szezonális, helyi alapanyagokból készülnek. Bogyós gyümölcsös piték, fahéjas tekercsek és természetesen saját kovászos kenyér. Mindennap egyszerű leveses ebéd, klasszikus lazacos szendvicsek és vegán szendvicsek céklás hummusszal. Louise úgy beszél, mintha máris alkalmazott lenne. Normális esetben nem merne ennyire rámenősen viselkedni, de Birgit aurája azt sugallja, hogy rendben van.

– Remekül hangzik – csapja össze a kezét Birgit.

Louise ekkor jön rá, hogy meg kell kapnia ezt a munkát. Ez az a lehetőség, amire várt. Ha már nem tud elég jó regényt írni, legalább a konyhában állja meg a helyét!

– Hány segítőre van szükséged? – folytatja Birgit.

– Legalább még egyre – feleli Louise. Pontosan tudja, kit kell megkérnie: Maja legjobb barátnőjét, Karint, akit szinte már lányának tekint. – Úgy tudom, hogy menedzsert is kerestetek, felvettetek már valakit?

– Igen, megtaláltuk az emberünket. Maria barátnőm unokaöccse, Rasmus segített, hogy ilyen rövid időn belül találjunk valakit.

– Értem.

Louise előbb érzett lelkesedése kezd lelohadni. Ez a menedzser bizony szükségmegoldásnak tűnik. Talán ő maga is az csupán?

Birgit baráti mosollyal közelebb hajol hozzá.

– És azt hiszem, most már a szakácsunkat is megtaláltuk.

– Tehát úgy érted, hogy…

Louise képtelen befejezni a mondatot. Iménti gondolatai ellenére szaltót vet a gyomra. A teste felforrósodik, mint egy sütő, és lüktet a halántéka.

– A munka a tiéd, ha akarod – mondja Birgit, és feláll.

Kezet ráznak, és Birgit megígéri, hogy e-mailben elküldi a szerződést.

Amikor Louise néhány perccel később lesétál a lépcsőn, remeg a lába.

– Hogy ment? – kérdezi az asztalos. A frissen csiszolt lépcsőkorlátnak támaszkodik, megfeszülnek a karizmai.

– Ööö, nos… Azt hiszem, jól.

– Jól? – kérdez vissza a férfi, és felvonja a szemöldökét.

– Igen, vagyis… a nyáron itt fogok dolgozni a konyhán.

– Na tessék! – mondja Martin. – Akkor majd találkozunk.

– Igen, majd találkozunk.

Louise búcsút int, és miután elfordul Martintól, behunyja a szemét. Te jó ég, miért kell ilyen bénának lennie?

Amint a Hilda-villa hallótávolságán kívülre kerül, előveszi a mobiltelefonját, és felmondja telemarketinges állását. Aztán felhívja Maját, ő pedig olyan hangosan éljenez, hogy majdnem szétrepeszti Louise dobhártyáját.

2. fejezet

Thomas megáll, hogy kirázza a lábát irritáló homokot a cipőjéből, aztán néhány lépéssel később ismét meg kell állnia. Fejjel lefelé tartja a cipőjét, a másik kezével pedig elhessegeti a körülötte nyüzsgő legyeket. Ahogy elindul a keskeny ösvényen, egy ág megkarcolja a karját. Thomas magában káromkodik egyet. Miért kell Rasmus minden őrült ötletébe belemennie?

Megcsörren a telefonja. Az anyja az, már megint. Az utóbbi hetekben egyre gyakrabban hívja, olykor naponta többször is.

– Szia, anya!

– Csak nem te vagy az, Thomas? Olyan régen beszéltünk utoljára. – Az anyja sokkal éberebbnek tűnik, mint tegnap.

Thomas egy pillanatig úgy tesz, mintha minden olyan lenne, mint régen. Mintha foglalt volna már jegyet, hogy hazalátogasson Finnországba. Mintha az anyja otthon lenne a Helsinki keleti felén lévő lakásában, mintha éppen egy kerámia-tanfolyamra vagy egy könyvklubos találkozóra készülne, vagy arra, hogy szemrehányást tegyen neki, amiért nem főz magára.

– Már rég nem láttam a neved az újságban.

– Már nem dolgozom az újságnál.

Mindent megtesz, hogy lágy maradjon a hangja. Számtalanszor lefolytatták már ezt a beszélgetést, holott azóta nem dolgozik a Hufvudstadsbladetnél, hogy bevágta a szerkesztőség ajtaját, és végleg otthagyta a lapot. Akkor tengernyi lehetősége volt. Svédország lehetett volna az új kezdet.

– Kirúgtak? De hiszen olyan jó vagy! Díjnyertes, meg minden.

– Anya, már több mint tizenöt éve nem dolgozom az újságnál. Stockholmban élek.

Thomas grimaszol. Meddig igaz ez még? Meddig van még meg a lakása?

– Akkor mikor fogsz meglátogatni?

Kedve támad azt mondani, hogy a múlt hónapban járt nála, pedig karácsony óta nem volt otthon. Otthon. Több mint egy évtizedet töltött el a Balti-tenger túloldalán, de még mindig Helsinki az otthon számára. Legalábbis valamilyen alapvető szinten.

– Most egy kicsit el vagyok havazva.

– Igen, igen, ti, fiatalok mindig elfoglaltak vagytok – mondja az anyja. – Ne felejts el rendesen enni. Mindig is olyan sovány voltál.

– Mennem kell, anya.

Miután az anyja beköltözött a Solhemmet nevű idősotthonba, Thomas abbahagyta a próbálkozást. Stockholmból semmit nem tud csinálni, a Helsinkibe költözés pedig szóba sem jöhet. Bár már tizenöt éve, hogy otthagyta a finnországi svéd médiaipart, kétli, hogy bárki is alkalmazni akarná őt.

– Szeretlek! – teszi hozzá, és bontja a vonalat.

Ahogy az erdő átadja helyét egy szántónak, pajtaszag hatol az orrába.

– Hahó! – köszön rá egy férfi éppen akkor, amikor Thomas előveszi a telefonját, hogy tájékozódjon. – Eltévedtél?

– A Hilda-villába tartok – válaszol Thomas, és int a telefonnal, mintha ezzel jelezhetné, hogy ura a helyzetnek.

– Túljöttél rajta. – A férfi lehúzza a kesztyűjét, és erősen megrázza Thomas kezét. Két kecske fut mögötte, nyakukon kolomp kong. – A nevem Åkerholm. Sebastian Åkerholm. Ez itt az én földem.

– Szóval, te… itt laksz? – kérdi Thomas, és elhessegeti a szúnyogokat. Rovarok mászkálnak rajta mindenhol. A természet ilyen. Thomas nem véletlenül lakik huszonöt éve lakásban.

– Úgy is mondhatjuk. – Sebastian elmosolyodik, láthatóan szórakoztatja, hogy Thomas mennyire nem találja a helyét. Körülbelül egyidős lehet Thomasszal, sűrű, szőke haját narancssárga sapka alá tűrte. – Átveszem a farmot apámtól. Egyke vagyok.

Thomas bólint, mert pontosan érti. Nem mintha neki át kellene vennie bármilyen farmot, de az anyjáért egyedül ő felel.

– Mit csinálsz a Hilda-villában? – kérdezi Sebastian.

– Ott fogok dolgozni. – Thomas maga is hallja, mennyire szánalmasan hangzik. Míg mások családi gazdaságokat vesznek át, ő egy vendégházban lesz menedzser. Egy nyár a szigetvilágban időt ad majd neki, hogy ősszel új szabadúszó munkát találjon, legalábbis ezt igyekszik bebeszélni magának. Vagy akár állandó állást is. Ha nem találják túl öregnek és porosnak a szerkesztőségek. Amikor újságírói pályafutását kezdte, az volt a legfontosabb, hogy tudjon írni; ma úgy tűnik, az írás egyfajta melléktermék a közösségi médiás videók készítése mellett.

– Ja, tényleg. Az egész sziget türelmetlenül várja a Hilda-villa nyitását – mondja Sebastian. – Akkor majd ott találkozunk!

– Rendben – válaszol Thomas, és elindul abba az irányba, amerre Sebastian mutat.

Alig tíz perccel később oda is ér. A Hilda-villa kívülről a Hangőben található szélfútta villára emlékezteti, ahol a gyermekkorát töltötte. Anya jól érezte magát ott, elbűvölőnek tartotta, de Thomas maga sosem értette, mitől olyan elbűvölő egy felújításra szoruló házban élni. Olyan, mintha a villát nemrég festették volna sárgára, de az idő múlása mégis látszik az épületen.

Nyikorog a lépcső a lába alatt, ahogy felsétál az üvegezett tornácra, majd egy nagy terembe lép, ahol a csillártól a plafonig pókhálók futnak, és por kavarog a délutáni napsütésben. Egy bogár szalad át előtte a padlón. Thomasban felmerül, hogy egyszerűen csak sarkon fordul, de a szomszéd szobából érkező léptek elárulják, hogy már túl késő elmenekülni.

– Biztosan te vagy Thomas! Birgit vagyok – köszönti mosolyogva a közeledő nő. Kezet nyújt, a kézfeje inas, körmei fényesre lakkozottak. – Rasmus nagyon elismerően beszélt rólad.

A kézfogás határozott, a nő melegséget és azt a fajta tartást sugározza, amit az idősebb nők gyakran. Ők már rég nem törődnek azzal, hogy mások mit gondolnak, és mit tesznek. Ennek meg kellene nyugtatnia Thomast, de valami legbelül ordítani kezd benne: rendszerszintű probléma lépett fel. Még véletlenül sem tartozik ide.

– Mindent, amit Rasmus mond, el kell osztani kettővel. – Thomas mosolyt erőltet magára, reméli, hogy barátságosnak tűnik. Végül is nem Birgit hibája, hogy Thomas rossz helyre került az életben. Még csak nem is Rasmus hibája. Sőt, éppen ellenkezőleg; Rasmus volt a szerkesztőség informatikai vezetője, amikor Thomas Svédországba költözött, és ő volt az egyetlen, aki értékelte Thomas száraz finn humorát. Most Rasmus azon kevés barátok egyike, akikkel Thomas képes együtt lenni. Mindenki más családot alapított, gyerekeket szült és elköltözött a külvárosba. Vagy Finnországban maradtak.

– Ó, el is felejtettem, hogy finnországi svéd vagy – mondja Birgit, és még szélesebb mosoly ül ki az arcára.

Thomas újabb mosolyt erőltet magára, majd követi Birgitet a szalonba, ahol a bútorok éppoly kényelmetlennek tűnnek, mint amennyire öregnek. Körülnéz, miközben Birgit elmondja, hogy ő a helytörténeti társaság elnöke, aki az idei nyári projektért felelős.

Tehát Thomas itt fog dolgozni, porlepte bútorok és idős hölgyek között, akik túl nyughatatlanok ahhoz, hogy nyugdíjba vonuljanak.

Legalább van ingyen szállása a nyárra. Múlt héten tudta meg, hogy az általa bérelt lakást eladják. Az utolsó dolog, amire szüksége van az, hogy új lakhely után kelljen néznie. Az albérlet reménytelen, saját lakásról meg álmodni sem mer. Nincs alkalmi megbízás a láthatáron, pénze nincs, hamarosan otthona sem lesz. Megfogja a nadrágzsebében lévő kulcscsomót. Egykor a munkahelyének meg Ulrika lakásának a kulcsa volt rajta, most már csak a saját lakáskulcsa, egy pótkulcs Rasmus lakásához és egy régi, kulcskarikaként funkcionáló pendrive fityeg rajta.

– Az a terv, hogy jövő héten nyitunk. – Birgit arckifejezésén látszik, hogy pontosan tudja, milyen szűk ez a határidő. – Olyan embereket hívtunk meg a Szent Iván-éji ünnepségre, akiket már nem tudunk, vagy nem akarunk lemondani. Szóval, nincs sok időnk. – Elővesz egy szerződést, amit már aláírt. Thomas átnézi a papírt, és nyel egyet.

– Ugye tudod, hogy nincs tapasztalatom vendéglátásban? – mondja, mielőtt megfogja a tollat.

– Igen, Rasmus mondta, de látom rajtad, hogy olyan ember vagy, aki tud vigyázni magára és másokra is.

Thomas szíve szerint közölné Birgittel, hogy mennyire téved. De nem teszi: vagy vállalja ezt a munkát, vagy ez az utolsó nyara Stockholmban.

– Birgit, nem tudod, hol… – Egy világos vászonkötényt viselő nő lép be a szobába. – Ó, elnézést. Zavarok?

– Egyáltalán nem – feleli Birgit, és int neki, hogy lépjen közelebb. – Ő Thomas Lindholm, az újdonsült kollégád. Ő pedig Louise Manning, a séfünk.

Thomas feláll, és köszönti a harmincöt év körüli nőt. Nem lehet köztük több tíz évnél, Thomas mégis öregnek érzi magát. Louise vörös haja természetes göndörnek tűnik, kardamom- és levendulaillat lengi körül. Valahonnan ismerős Thomasnak.

– Te is kezdő vagy, vagy valóban jártál már konyhában? – kérdezi.

– Képzett szakács vagyok.

– Louise pedig ezenkívül…

– …írtam egy szakácskönyvet – szakítja félbe Louise Birgitet. – De az már nagyon régen volt.

Persze hogy szakács, és nyilván írt szakácskönyvet. Egy igazi profi. Thomas ránéz az asztalon heverő szerződésre, és megfordul a fejében, hogy felkapja, visszarohan a komphoz, és soha többé nem tér vissza. Végiggondolja a nem létező alternatíváit. Mit tenne Rasmus? Valószínűleg azt gondolná, hogy Thomasnak be kéne vetnie a sármját. Igazán kár, hogy Thomasnak nincsen sármja, amit bevethetne.

– Én is szeretnék írni, bár nem szakácskönyvet, hanem regényt – jelenti ki.

Amint ezt kimondja, legszívesebben leharapná a nyelvét. Csak olyan idióták beszélnek ilyet, akik nincsenek tisztában azzal, mekkora munka megírni egy könyvet. – Nem javaslom – feleli Louise. – De most vissza kell mennem a konyhába.

Thomas tekintete a távozó Louise copfjára szegeződik, amely minden lépésnél meglendül. Thomas feketeöves abban, hogy rossz első benyomást tegyen másokra, de ez a mostani teljesítménye biztosan dobogós. Izzadt tenyerével a szék háttámláját dörzsölgeti. Apró foltok tapadnak a selyemre. Reméli, hogy gyorsan megszáradnak. Legszívesebben elsüllyedne az ódon fapadló alá.

– Louise-nál profibbat keresve sem találhattunk volna – jegyzi meg Birgit.

Ellentétben velem – gondolja Thomas, de nem mond semmit, és aláírja a szerződést, mielőtt meggondolná magát.

– Mit szólnál, ha körbevezetnélek a birtokon? Elvégre zsákbamacskát vettél velünk – folytatja Birgit, és Thomasnak már a nyelve hegyén van, hogy éppen fordítva áll a helyzet. – A lehető leghamarabb hozzá kell kezdened. Az első feladatod az lesz, hogy csinálj egy Instagram-fiókot.

– Ja, igen – mondja Thomas.

Persze Rasmus egy szóval sem említett semmiféle közösségi médiát, de már késő. Ezen a nyáron a jelek szerint egy vendégházban dolgozik majd, és a közösségi médiás tartalomért felel. Már a gondolattól is kirázza a hideg.

Kint az udvaron Birgit elindul a szemben álló épület felé. Egy alacsonyabb, világoszöld ház az, nemezzel fedett tetővel. A faragott favirágokkal díszített bejárati ajtó mögött egy folyosó húzódik, kétoldalt négy ajtóval. A folyosó másik végén egy jókora, osztott ablak engedi be a fényt, legyek zümmögnek, és újra meg újra nekirepülnek az üvegnek. A hálószobák ajtaja tárva-nyitva, Thomas pedig belép a jobb oldali első szobába. A fapadló megnyikordul a talpa alatt, a falakat világos rózsaszín virágos tapéta borítja.

– Isten hozott a Hilda-villa vendégházában – mondja Birgit, és széttárja a karját. – Ez a te birodalmad. Te vagy a felelős a takarításért, meg azért, hogy minden rendben legyen, és készen álljon a következő vendég fogadására.

Thomas magabiztossága új főnöke minden egyes kiejtett szava után csökken. A takarítás kérdését Thomas az elméjének legmélyére száműzte. Még szerencse, hogy nem jártak a lakásában. Ha Birgit látta volna Thomas harmincnyolc négyzetméteres lakásának állapotát, nem feltételezte volna róla, hogy képes takarítani. Pedig tud, ha akar. Csak általában nem akar.

Ezúttal azonban nincs más választása; Rasmus egyik ismerőse beköltözött Thomas lakásába, és addig lakik ott, amíg azt el nem adják. Tessék, ismét egy olyan dolog, amit Rasmus azelőtt megoldott, hogy Thomas annyit mondott volna, fapapucs.

– Szép tapéta, a nagyira emlékeztet – jegyzi meg, de gyorsan elhessegeti a nagyival, anyával, Finnországgal és minden olyasmivel kapcsolatos gondolatait, amely már nem létezik.

– Eléggé hasonlít az eredetire. Az íróasztal pedig az ingatlannal együtt érkezett – mondja Birgit. Időközben leült a díszes keretű franciaágyra.

A nyitott ablakot finom, a szélben meg-meglibbenő csipkefüggönyök keretezik. Thomas végigsimít az íróasztal fafelületén, ujjait a sárgaréz gyertyatartón pihenteti.

– A raktárban vannak csillárba való gyertyák – mondja Birgit. – De ebben az időszakban még este sincs olyan sötét.

A többi hálószoba hasonló az elsőhöz, némelyikben franciaágy van, másokban két egyszemélyes ágy. Összesen hat hálószoba van. A folyosó végén a mosdók és a zuhanyzók kaptak helyet. Egyszerű, de friss benyomást kelt. Birgit azt mondja, egész tavasszal dolgoztak, hogy minden rendben legyen.

– Gondolom, szeretnéd látni a szobádat – jelenti ki végül. – Nem nagy, de annál hangulatosabb.

– Biztosan jó lesz.

Thomas követi Birgitet vissza a főépületbe. A második emeleti szoba nagyobb, mint ahogyan képzelte.

Biztosan jó lesz, ismételgeti magában. A Hilda-villában dolgozni legalábbis jobb, mint hajléktalanként tengődni.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License