Copyright © Zajácz D. Zoltán, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

ISBN 978 615 104 162 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA
Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL
Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A köd, a csönd sosem ragyog.

Én már ködből, csöndből vagyok.

(József Attila)

ELSŐ
Balatonfüred, 1984. november 14.

Tímár Istvánné egyre nyugtalanabbul pillantgatott a konyhaajtó fölött ketyegő faliórára. Petrának már rég haza kellett volna érnie. Soha nem maradt el hétnél tovább, kivéve a nyári estéket, amikor a nagy meleg miatt csak ekkortájt kezdte el a futást.

Ráadásul a kutyát sem vitte magával. Emberemlékezet óta nem történt ilyen. Petra imádja Árészt, és pontosan tudja, hogy egy kifejlett dobermannak mekkora mozgásigénye van. Továbbá a kutya mellett biztonságban érezhette magát. Valljuk be, az sem egy utolsó szempont, különösen egy ilyen ködös őszi estén.

Újból megnézte az órát, és kétségbeesetten hajolt a mosogató fölé. Idegességében el is törte az egyik borospoharat, és az üveggel rendesen megvágta a kezét. A vér pillanatok alatt vörösre festette a vizet. A másik kezével levette a pult fölött lógó konyharuhát, és rászorította a tenyerére.

– Pista, Pista! – kiáltott kétségbeesetten.

– Mi történt? – hallatszott a szuterénből.

– Ne kérdezz annyit, gyere!

Tímár István letette a csipeszt, amivel épp egy miniatűr ágyút készült beilleszteni a hajómodell fedélzetére, és felszaladt a lépcsőn.

– Szentséges ég, tartsd rajta! Mindjárt hozok kötszert!

Egyenesen a garázshoz sietett, és kivette az ezerhatos Lada csomagtartójából az alumínium elsősegélydobozt.

– Mutasd! Jól van, nem olyan mély, inkább csak hosszú. Teszek rá egy gézpárnát, azután jól átkötöm. Ülj le, és pihenj kicsit! Petra majd befejezi a mosogatást.

– Már rég itthon kellene lennie – mondta a fájdalomtól eltorzult arccal Tímárné.

– Talán átment valamelyik barátnőjéhez – próbálta megnyugtatni a férje. – Nem ez lenne az első eset.

– Futás után soha – jelentette ki az asszony. – És itt hagyta a kutyát is. Ilyen még az életben nem fordult elő…

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Tímár.

A felesége megvonta a vállát.

– Nem is tudom. Te nem tartod különösnek? Olyan, mintha Árész útban lett volna neki.

– Találkozót beszélt meg valakivel? A Kassai fiúval?

Tímárné megrázta a fejét.

– Azt biztosan mondta volna. Szerintem Pestre szökött az apjához. A hátizsákja nincs a szobájában.

Amikor Petra fél kettő körül hazajött a gimnáziumból, alaposan összevesztek egy hülyeségen. Az asszony már nem is emlékezett, mi volt az, de szó szót követett, és Petra végül a fejéhez vágta, hogy a válás után inkább az apjával kellett volna maradnia.

– Akkor miért nem hívod fel Jánost? – kérdezte a férje.

Az asszony leült egy székre, és tördelni kezdte a kezét, de a sérülése miatt felszisszent a fájdalomtól.

– Nem akarom, hogy kinevessen. Meg aztán Petra még nem érhetett oda. Ha sikerült elérnie az esti hat tízes gyorsvonatot, akkor sem. És János fel fog hívni magától is. Tudja, hogy ilyenkor mennyire aggódom.

Négy évvel ezelőtt vált el Petra apjától, Lovász János vegyészmérnöktől. A lányuk akkor nyolcadikba járt. Pedig ha jobban belegondol, nem volt rossz élete a férfi mellett. Zuglói villalakás, nyaralás hol az Adrián, hol a Fekete-tengernél, sőt, olykor a Földközi-tenger partján is Franciaországban vagy Olaszországban…

János az egyik legjobb volt a szakmájában. Moszkvában végzett vörös diplomával, majd évekig egy szovjet kutatóintézetben dolgozott Grisin professzor mellett. Itthon is csupa kiemelt megbízást kap. Ezekről nem beszélhetett még a családjának sem, de annyi valahogy kiderült az asszony számára, hogy jórészt a legújabb szovjet űrprogramhoz kapcsolódnak.

Lényegében emiatt váltak el. János csak dolgozott és dolgozott. A munkája mindennél, még a családjánál is előbbre való volt a számára.

– Próbálj megnyugodni! – csitította a második férje, és megsimogatta az arcát. – Ha Jánoshoz ment, akkor azt hamarosan tudni fogjuk.

Igen ám, de a percek egyre csak teltek, és nem csörrent meg a telefon. Tímárné nem bírta tovább.

– Háromnegyed kilenc van. Most már meg kellett volna érkeznie. Megyek és telefonálok.

Odasietett a hallban lévő készülékhez, és feltárcsázta a volt férje számát.

– Kati vagyok – mondta, és érezte, ahogy másodpercek alatt kiszárad a torka. – Petra ott van nálad?

Rövid csend következett, ami Tímárné számára most hosszú perceknek tűnt.

– Nincs – hallatszott a vonal másik végéről a férfi ismerős hangja. – Nem volt szó róla, hogy jönni fog.

– Tudom, csak gondoltam…

– Történt valami? – kérdezte Lovász János. – Összevesztetek?

Ismerte a volt felesége nehéz természetét, és amúgy sem ez lett volna az első alkalom, amikor Petra dacból az apjához menekül.

– Én csak… Futni ment, de már rég itthon kellene lennie. A kutyát sem vitte magával, holott soha nem indul el nélküle.

– Pista mit mond?

– Próbál megnyugtatgatni, amivel persze csak még jobban felhergel. Én nem vagyok olyan nyugodt természet, mint ő.

– Nem lehet valamelyik barátnőjénél?

– Ne gyere már te is ezzel! – csattant fel az asszony.

– Vagy azzal a fiúval? Ervinnel?

– Október elején szakítottak.

– Ezt nem tudtam. Attól még…

– Jó, igazad van. Mindjárt felhívom az anyját. Amúgy nem bánnám, ha kibékülnének. Ervin nagyon rendes fiú. Ráadásul jó családból való. Az apja a Marina Szálló igazgatója…

Gyorsan elbúcsúzott a volt férjétől, és kikereste a telefonasztalkán fekvő kis regiszterből Kassaiék számát.

– Marika, te vagy az? Tímárné Kati vagyok. Ne haragudj, hogy ilyen későn zavarlak, csak érdeklődni szeretnék, hogy Petra ott van-e nálatok…

– Nincs – felelte csodálkozva Kassainé. – De hiszen tudod, hogy ő és Ervin…

– Igen, persze, és hidd el, nagyon sajnálom… Csak gondoltam, esetleg kibékültek, és…

– Történt valami Petrával?

– Futni ment, és nem jött haza. Azt hittem, hogy Pestre szökött az apjához, de az előbb beszéltem Jánossal, és… Megkérdeznéd esetleg Ervint, hogy tud-e róla valamit?

– Ervin még nincs itthon – felelte Kassainé. – Az egyik osztálytársával van, a futballedző fiával, nem jut eszembe a neve…

– Nem lehet, hogy Petra is velük van?

– Nem hiszem.

– Még egyszer ne haragudj, én csak…

– Ne viccelj, teljesen megértelek. Petra talán átment valamelyik barátnőjéhez. Remélem, minden rendben lesz!

Petra barátnői közül csak Lippai Enikőéknek volt telefonjuk. Tímárné gimnazista koruk óta jóban volt a lány anyjával.

– Mártikám, te vagy az? Bocsáss meg, hogy ilyen későn, csak azt szeretném megkérdezni, hogy Petra esetleg nincs-e nálatok…

– Nincs – mondta Lippainé. – Csak nem történt vele valami?

– Futni ment, és még mindig nem jött haza. Odahívnád a telefonhoz a lányodat?

– Hogyne, kedvesem. Enikőőő!

Néhány másodperc múlva halk suttogást lehetett hallani, valami olyasmit, hogy Petra anyukája szeretne beszélni veled.

– Csókolom, Kati néni!

Tímárné megörült az ismerős hangnak.

– Encikém, nem tudsz valamit Petráról? Még mindig nem ért haza. Azt mondta, futni megy, de közben vitte a hátizsákját is. A kutyát viszont itt hagyta, ami még soha nem fordult elő. Ha nyár lenne, nem aggódnék ennyire, de ebben az évszakban… Nincs Ervinéknél, és az apjánál sem Pesten. Talán neked beszélt róla, hogy mit tervez…

– Semmit sem mondott nekem, Kati néni – felelte Enikő.

– Nagyon szépen kérlek, ha tudsz valamit, áruld el! – fogta könyörgőre Tímárné. – Az is lehet, hogy valami ostobaságra készül, és most veszélyben van…

– Sajnálom… – mentegetőzött a lány rövid hallgatás után. – Ha tudnék valamit, esküszöm, elmondanám…

Tímárné visszatette a helyére a kagylót, és lerogyott a készülék melletti kanapéra.

– Mit tegyünk? – kérdezte a férje. – Mindjárt kilenc óra.

– Újra felhívom Jánost.

– De hát hívott volna, ha…

– Akkor is – mondta dacosan az asszony. – Nem bírok itt tétlenül ülni.

Már tárcsázott is, de hiába. A volt férje most sem tudott többet Petráról, mint legutóbb, viszont immár ő is komolyan aggódni kezdett.

– Beszéltél az osztálytársaival, a barátaival?

– Mindenkit felhívtam, akinek van telefonja. Semmit sem tudnak róla. A legjobb barátnője sem.

– Vagy nem akar beszélni.

– Mindegy, ebben a pillanatban a kettő ugyanaz. Szerinted mit csináljak? Jelentsem be a rendőrségen?

– A helyetekben még várnék vele. De ha éjfélig sem kerül elő, akkor…

Tímárné letette a kagylót, és a férjéhez fordult.

– Menjünk, és keressük meg!

– Mégis hogy gondolod? – kérdezte a homlokát ráncolva a férfi.

– Nem tudom, de nem bírok a szobában maradni, miközben ő… Menjünk le a partra! Arrafelé szokott futni, a sétányon. Hozd a kutyát is! Talán felfedezi a nyomát, és…

A parton nyirkos hideg és köd fogadta őket. Ebben az időben egy lelket sem lehetett látni a Tagore sétányon. Hiába kiabálták Petra nevét, nem érkezett válasz.

Árészre, a négyéves dobermannra kis idő múlva átragadt a szülők nyugtalansága. Nyüszíteni kezdett, hol a földet szaglászta, hol a levegőbe emelte az orrát, de bárhogy igyekezett, nem jutott semmire.

Tímárné berekedt a sok kiáltozástól. Be kellett látnia, hogy az egész keresés hiábavaló. Csaknem egy órát töltöttek a parton, oda-vissza többször is bejárták az egész környéket. Mégis azzal a makacs reménnyel indult haza a férje oldalán, hogy mire megérkeznek, Petra már a konyhában ül, turmixot iszik, és nem érti, hogy ők ketten miért mentek el otthonról egy ilyen hideg, ködös estén.

Sajnos a ház egyetlen ablakán sem szűrődött ki fény. Biztosan a fürdőszobában van, annak a másik oldalra néz az ablaka. Vagy talán már el is aludt.

A bejárati ajtó ugyanúgy zárva volt, ahogy hagyták. Persze, bezárta, majd kivette a kulcsot a zárból, hogy amíg ő a kádban van, mi be tudjunk jönni.

– Petra! Itthon vagy, szívem?

Ebben a pillanatban bármit megadott volna azért, hogy meghallja a lány hangját a fürdőszobából. De a kétszintes házra továbbra is süket csend borult.

Tímár István le sem vette a cipőjét és a kabátját, úgy indult el remegő lábakkal a hall felé.

Felemelte a kagylót, megvárta, amíg a készülék vonalat ad, aztán tárcsázta a rendőrség számát.

MÁSODIK
Balatonfüred, 1984. november 14.

Csonka Róbert zászlós, a füredi kapitányság ügyeletes tisztje nem vette túl komolyan a bejelentést, mivel tapasztalatból tudta, hogy az eltűnt tizenévesek általában másnapra megkerülnek: kiderül, hogy az egyik barátjuknál, barátnőjüknél töltötték az éjszakát, csak éppen erről elfelejtették tájékoztatni a szülőket.

Persze az is előfordul, hogy elcsavarognak, napokig nem adnak magukról életjelet, de végül többnyire önszántukból hazatérnek.

Az anyuka azonban, aki a beszélgetés közepén átvette a férjétől a kagylót, annyira zaklatott volt, hogy a zászlós úgy döntött, kiküldi a házukhoz az egyik járőrkocsit.

Benedek tizedes és Szalai közrendőr, ahogy az később a jelentésükben is szerepelt, este tíz óra huszonötkor érkezett a Mikes Kelemen utcai ház elé. A férj sápadtan, a feleség kisírt szemmel fogadta őket.

– Tehát a tizennyolc éves lányuk, ahogy mindennap, úgy ma is fél hat körül indult el futni – foglalta össze Benedek, és feljegyezte az időpontot a noteszébe.

Tímár István tekintete megakadt a tizedes golyóstollán. Benedek módszeresen rágta minden toll és ceruza végét. Amikor észrevette, hogy a férfi a tollát nézi, zavarba jött, és egészen a tarkójáig elvörösödött.

– Nos… ööö… akkor hát Tímár Petra, tizennyolc éves balatonfüredi…

– Lovász Petra – javította ki szipogva az anyuka.

– Lovász…?

– Petra az első házasságomból született.

– Á, vagy úgy… Értem.

– Az első férje is itt él Füreden?

A nő megrázta a fejét.

– Ő Pesten lakik.

Benedek tizedes szeme felcsillant.

– Akkor hát nem lehet, hogy…?

– Ő volt az első, akit felhívtam – hűtötte le az asszony. – Petra sajnos nincs nála. Egyébként is, a hét közepén vagyunk. Holnap iskola. Petra érettségi előtt áll, nem hiszem, hogy csak úgy kihagyna egy napot.

– Nem volt semmi szokatlan a viselkedésében?

Tímárné nagyot sóhajtott.

– Miután hazajött a gimiből, veszekedtünk. Valami ostobaság miatt, már nem is emlékszem, miért. Az én hibám. Mostanában türelmetlen voltam vele.

– A legfurcsább az, hogy nem vitte magával a kutyát – tette hozzá a férj.

– Ön szerint mi oka lehetett rá?

– Előbb arra gondoltunk, hogy dacból Pestre akart szökni az apjához. Erre utal az is, hogy a hátizsákját viszont magával vitte.

– Ha nem az apjához indult, akkor hová mehetett?

– Fogalmam sincs – rázta meg a fejét az asszony –, de érzem, hogy valami nagy baj történt.

A tizedes irigykedve nézett körül az ízlésesen berendezett nappaliban, ahol minden arról árulkodott, hogy Tímárék igen jó anyagi körülmények között élnek. Úgy emlékezett, hogy az asszony óvónő. Két éve, amikor a kisfia még óvodás volt, párszor találkozott vele, noha többnyire a felesége vagy az anyósa ment a gyerekért.

– Ha jól tudom, ön óvónő. A férje mivel foglalkozik?

– Üzemvezető a VÁÉV-nál, Veszprémben.

– A házgyárban?

A férfi bólintott.

– És Petra édesapja?

– A volt férjem vegyészmérnök.

– Aha… értem.

Benedek tizedes itt megakadt. Nem igazán tudta, mit kérdezzen még. Ebben a pillanatban nem bánta volna, ha ott ül mellette Csonka zászlós. Neki nagyobb rutinja volt az ilyesmiben.

– Nézzék… most annyit tehetek, hogy felveszem a vallomásukat, megírom a jelentést, aztán… ha a lányuk reggelig sem kerül elő, akkor segítséget kérünk a megyeiektől, és alaposan átkutatjuk a Tagore sétányt meg a környékét.

Szalai közrendőr a beszélgetés során egyszer sem szólalt meg, most is csak némán bólogatott.

– Akkor hát nem tesznek semmit? – kérdezte kis szünet után Tímárné. – A lányom eltűnt, és maguk…

– Nyugodj meg, kedvesem! – csitította a férje, miközben átölelte. – A rendőrség érti a dolgát. És ki tudja, reggelig talán Petra is jelentkezik…

Valójában maga sem hitte, de tisztában volt vele, hogy ez most a kegyes hazugságok ideje, ha tartani szeretné a lelket a feleségében.

HARMADIK
Balatonfüred, 1984. november 15.

Lovász Petra másnap sem került elő. A füredi rendőrkapitány rögtön a reggeli eligazítás után intézkedett, hogy zárják le a sétányt és a környékét, majd tájékoztatta a történtekről a közvetlen felettesét, a megyei főkapitányt.

Veszprémben a harmincas évei közepén járó Gáspár Dénes hadnagy kapta a feladatot, hogy nyolc rendőrrel, köztük két tapasztalt helyszínelővel Füredre utazzon, és a helyi rendőrökkel, valamint önkéntesekkel átkutassa a területet.

Ő maga nem vett részt a keresésben. Amint eligazította az embereket, a Mikes Kelemen utcába hajtott, hogy beszéljen a szülőkkel.

Tímárék idegesen, a kezüket tördelve ültek a kanapén.

– Kérem, próbáljanak megnyugodni! A kollégáim mindent megtesznek annak érdekében, hogy megtaláljuk a lányukat. De önök is sokat segíthetnek például azzal, ha igyekeznek minél pontosabb válaszokat adni a kérdéseimre.

Mindketten némán bólintottak.

– Rendben. Nos… Előfordult máskor is, hogy a lányuk a házon kívül töltötte az éjszakát?

– Úgy nem, hogy ne szólt volna előre, vagy ne hívott volna fel, mondjuk, az egyik barátnőjétől, hogy változott a terv, és mégis nála alszik – felelte Tímárné.

– Ha a saját elhatározásából ment el, amit alátámaszt az a körülmény is, hogy a kutyát nem vitte magával, akkor van valami elképzelésük arról, hogy miért és hová távozhatott?

Tímárné megrázta a fejét.

– A kollégáinak is elmondtam, hogy először arra gondoltam, az apjához ment Pestre. De a volt férjem kétszer is megerősítette, hogy nincs nála.

– És az a fiú… Kassai Ervin?

– Október elején szakítottak. Ma reggel újból beszéltem az anyjával. Azt mondta, hogy Ervin tizenegy körül ért haza, és nem találkozott Petrával.

– Szeretnék én is beszélni a fiúval – közölte a hadnagy, és tudta, hogy ez a határozottság nyugtatóan hat majd a szülőkre. Ilyenkor rendszerint úgy érzik, hogy a nyomozás jó kezekben van.

Tímár István megköszörülte a torkát.

– És mi van akkor… ha nem önszántából ment el?

– Arra céloz, hogy valaki bánthatta vagy kényszeríthette?

– Fogalmam sincs – felelte kétségbeesetten a férfi. – Habár el sem tudom képzelni, mi oka lehetne bárkinek is…

Gáspár hadnagynak azonban volt néhány elmélete.

– Petra a fényképei alapján feltűnően szép, csinos lány. Tudnak olyasmiről, hogy valaki erőszakosan próbált közeledni hozzá?

A férfi és a nő sokatmondó pillantást váltott.

– Ami azt illeti… – kezdte óvatosan az asszony. – Áprilisban felújíttattuk az emeleti fürdőszobát, ami Petra szobája mellett van. Egy idős mestert bíztunk meg a munkával, aki már többször dolgozott nálunk. Most két új segéddel érkezett, és az egyikük…

– Próbált udvarolgatni Petrának – vette át a szót a férj. – Először ártalmatlannak tűnt az egész: viccelődött vele, hozott neki csokit, de aztán egyre erőszakosabban nyomult rá. Többször kopogás nélkül benyitott a szobájába, sőt, akkor is járt ott, amikor Petra itthon sem volt. Emlékszem, egyszer mondta, hogy eltűnt a fiókjából az egyik…

– Alsóneműje – segítette ki a felesége.

– Hány napig dolgoztak itt? – kérdezte a nyomozó.

– Ha jól emlékszem, hétfőtől péntekig.

– Akkor ennyi idő alatt kiismerhette Petra szokásait – vonta le a következtetést Gáspár hadnagy. – Például azt, hogy minden este futni megy.

Tímárné feszengeni kezdett a kanapén.

– Ami azt illeti, a lányunk mondta is, hogy később látta néhányszor, hogy a sétányon leskelődik utána. De nem mert odamenni hozzá, mert félt a kutyától.

– Tudják a férfi nevét?

– Valamilyen Robinak hívják. Úgy huszonöt éves lehet. Pivarnyik úr, a burkoló, biztosan meg tudja mondani. Mit gondol, hadnagy elvtárs, ő csinálhatott vele valamit?

Gáspár hadnagy feljegyzett mindent a füzetébe.

– Korai volna még bármit is mondani. Egyelőre csak számba vesszük a lehetőségeket. A kollégámnak tegnap azt mondták, hogy Petra magával vitte a hátizsákját is.

– Igen, egy viszonylag kis méretű hátizsák. Futáshoz sosem használta.

– Mi lehetett benne? Átnézték azóta a holmiját?

– Igen – felelte a nő. – Nem ismerem a lányom teljes ruhatárát, de mintha a kanadai farmernadrágja és a rózsaszín kötött pulóvere hiányozna….

– Kanadai farmer? – csapott le az információra azonnal a nyomozó.

– A nagynénje küldte egy csomagban Torontóból.

– Az unokatestvéremről, Zsuzsáról van szó – pontosította Tímár István. – Ötvenhatban, még egyetemistaként hagyta el az országot.

– Milyen szoros vele a kapcsolatuk?

A szülők összenéztek.

– Ami azt illeti… évente néhányszor felhív bennünket telefonon, és mindig küld valami ajándékot karácsonyra, születésnapra… Petra legutóbb egy pár futócipőt kapott tőle. Nyugaton most ez a menő márka. Hogy is hívják? Nem jut az eszembe. Nem Puma, nem is Adidas…

A nyomozó ebben igazán nem tudott neki segíteni. Valami ellenben szöget ütött a fejébe.

– Petrának van útlevele?

– Persze – mondták a szülők egyszerre.

– Tudják, hogy hol tartja?

Tímárné arcán látszott, hogy rögtön felfogta, mi járhat a hadnagy fejében.

– A mi útlevelünkkel együtt tartjuk a…

Nem folytatta, hanem egyenesen a nappaliban álló komódhoz ment, és kihúzta a középső fiókot.

– Lássuk csak… Meg is vannak. Ez a férjemé, ez itt az enyém, a Petráé pedig… Nem értem. Itt kellene lennie…

Kétségbeesetten túrta fel a fiókot újra meg újra, de az útlevél nem került elő.

Valaki csengetett a bejárati ajtón.

– Biztosan János lesz az – mondta izgatottan Tímárné, és lesietett a lépcsőn.

Az ajtóban azonban nem a volt férje állt, hanem az egyik helyszínelő Gáspár Dénes csapatából.

– Kezit csókolom! A hadnagy elvtársat keresem.

– Itt vagyok, Laci! – szólt le Gáspár az emeletről. – Mindjárt lemegyek.

Szűcs László fiatal, vörös hajú, szeplős férfi volt. Egy bizonyítékok tárolására szolgáló nejlonzacskót szorongatott a kezében.

– Jelentem, ezt találtuk a sétányon, az egyik fa tövében.

A szülők arcán félelem tükröződött.

A helyszínelő gumikesztyűt húzott a jobb kezére, és óvatosan kiemelt a tasakból egy piros-kék edzőcipőt.

– Bal lábas, hét és feles méret.

– Felismerik? – fordult a hadnagy Tímárékhoz.

Az asszony válasz helyett sírva fakadt, a férfi azonban bólintott.

– Petra cipője. Egy Nike. Az unokanővérem küldte Kanadából…

– Édes istenem! – zokogta a felesége. – Most már biztos, hogy baja esett…

Gáspár hadnagy félrevonta a helyszínelőt.

– Van valami más is? – kérdezte suttogva. – Mit találtatok még?

– Néhány ruhafoszlányt az egyik ágon.

– A cipő közelében?

– Igen. Talán egy télikabátból vagy egy sálból származik. A kutyával megszagoltattuk a cipőt. Úgy húsz méteren át követte a nyomot, azután semmi…

– A közelben állt egy autó – vonta le a következtetést a hadnagy. – Fel kell kutatnunk minél több szemtanút. Talán látta valaki. Bár ami azt illeti, köd volt, és sötét. Ha nem egy lámpa alatt állt meg, akkor…

– Rendben, intézkedem.

– És még valami: biztos, ami biztos, értesítsétek azonnal az összes határátkelőt, különös tekintettel a nyugati határra. Kutassanak át minden gépkocsit! Talán még nem késő, és megakadályozhatjuk, hogy elhagyják az országot.

Egy őszbe vegyülő hajú, simára borotvált arcú férfi nyitott be az ajtón. Hosszú, elegáns szabású, nyugati anyagból készült szövetkabátot viselt.

– János! – kiáltott fel Tímárné. – Már azt hittem, sosem érsz ide…

– Van valami hír Petráról? – kérdezte izgatottan a volt férje.

A nő megfogta a férfi kezét, és eszelős tekintettel nézett rá.

– Petrát… Petrát elrabolták…