Stephanie Land

Egy szobalány vallomása

Kemény munka, alacsony fizetés
és egy anya túlélési ösztöne

A fordítás alapjául szolgáló könyv:

Maid

Hachette Books, New York

Copyright © 2019 by Stephanie Land

Fordította: Czagányi Anikó

Szerkesztette: Pavlov Anna

Hungarian translation © Czagányi Anikó, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Stephanie Land

egy szobalány vallomása

Kemény munka, alacsony fizetés
és egy anya túlélési ösztöne

Miának:

Jó éjt

Szeretlek

Reggel találkozunk

– Anyu

Rájöttem, hogy a megélhetés

nem egyenlő az élettel.

– Maya Angelou

Előszó

Üdvözöljük Stephanie Land világában

A belépődíj annyi, hogy hagyja maga mögött a háztartási munkásokkal és egyedülálló szülőkkel kapcsolatos előítéleteit, és felejtse el a szegénység médiában látható képeit. Stephanie keményen dolgozik, de emellett „értelmes” is, hogy ezt a leereszkedő dicsérő szót használjuk, ugyanis így nevezik a felsőbb osztálybeliek azokat a meglepően intelligens embereket, akik nem részesültek felsőfokú oktatásban. Az Egy szobalány vallomása Stephanie útjáról szól, aki anyaként megpróbált biztonságos életet és otthont teremteni a lányának, Miának, miközben az innen-onnan kérvényezett segélyekből és a takarítónőként vagy szobalányként megkeresett szánalmasan alacsony béréből tengődtek.

A szobalány elsőre kecses kifejezésnek tűnik, teástálcákat, testhez álló egyenruhát és a Downton Abbey-t idézi. De a valóságban egy szobalány világára mocsok és szarfoltok rakódnak. Ezek a dolgozók szedik ki az eltömődött lefolyókból a szeméremszőrt; szó szerint és átvitt értelemben is látják a szennyesünket. Mégis láthatatlanok maradnak – nem törődnek velük a nemzet politikusai és szabályzatai, lenézzük őket, bár a bejárati ajtónk előtt állnak. Ismerem az érzést, mert egy rövid ideig ebbe az élethelyzetbe kényszerültem, amikor riporterként alacsony fizetésű munkákat végeztem a Nickel and Dimed című könyvemhez. Stephanie-val ellentétben én bármikor visszatérhettem a sokkal kényelmesebb írói életembe. És vele ellentétben én nem próbáltam még egy gyermeket is eltartani a fizetésemből. A gyerekeim addigra már felnőttek, és nem szándékoztak lakókocsi-házakban élni velem valamilyen őrült újságírói kaland részeként. Tehát ismerem a házak kitakarításával járó munkát – a kimerültséget és a megvetést, ami felém áradt, amikor a céges mellényemben jelentem meg nyilvánosan, amire a The Maids International felirat volt hímezve. De csak találgathatok, mennyi aggodalomban és elkeseredésben volt része sok munkatársamnak. Stephanie-hoz hasonlóan ezek közül a nők közül sokan egyedülálló anyák voltak, akik a túlélésért takarítottak, és egész nap a gyerekeik miatt aggódtak, mert néha megbízhatatlan körülmények között kellett őket hagyniuk, hogy munkába mehessenek.

Egy kis szerencsével neked sosem kellett Stephanie világában élni. Az Egy szobalány vallomásá-ból kiderül, hogy ezt a világot a hiány uralja. Sosincs elég pénz, és néha elég étel se; a mogyoróvaj és a rámen tészta mindent eláraszt; a McDonald’s ritka kiváltság. Semmire sem lehet ebben a világban számítani – se az autókra, se a férfiakra, se a lakhatásra. Az étkezési jegyek a túlélés fontos alapkövei, és a nemrég bevezetett szabályozástól, miszerint az étkezési jegyekért dolgozni kell, ökölbe szorul az ember keze. Az állami források nélkül ezek a dolgozók, egyedülálló szülők és a többiek nem lennének képesek a fennmaradásra. Ez nem alamizsna. Ahogy mi is, ők is meg akarják vetni a lábukat a társadalmunkban.

Stephanie világának talán legfájóbb pontja, hogy a nála szerencsésebbekből mennyire árad felé megvetés. Ez az osztály-előítélet különösen a kétkezi munkások felé irányul, akikről általában azt tartják, erkölcsileg és intellektuálisan is azok alatt vannak, akik öltönyt viselnek vagy íróasztalnál ülnek. A szupermarketben a többi vásárló elítélően figyeli Stephanie bevásárlókocsiját, miközben ő étkezési jeggyel fizet. Egy idősebb férfi fennhangon szólal meg: – Szívesen! – mintha ő maga fizette volna ki az élelmiszert. Ez a gondolkodásmód sokkal elterjedtebb, mint ami ebből az egy esetből látszik, és társadalmunk nagy részének a nézeteit képviseli.

Stephanie világának az íve egy katasztrofális összeomlás felé vezet. Először is ott van a fizikai megpróbáltatás, ami a napi hat-nyolc órás emelgetéssel, porszívózással és súrolással jár. A takarítócégnél, ahol én dolgoztam, tizenkilenc éves kor felett minden munkatársam szenvedett valamilyen neuromuszkuláris eredetű betegségben – hátfájás, vállízület-sérülés, térd- és bokaproblémák. Stephanie megbirkózik a riasztó mennyiségű fájdalomcsillapítóval, amit naponta bevesz. Az egyik alkalommal vágyakozva nézi az egyik megbízója fürdőszobájában tárolt opiátokat, de a receptre kapható gyógyszerek számára nem hozzáférhetők, ahogy a masszázs, a fizioterápia vagy a fájdalomkezelési specialista sem.

Az életvitelének fizikai megterhelésén túl vagy azzal szorosan összefonódva áll az érzelmi kihívás, amivel Stephanie-nak szembe kell néznie. Ő a megtestesült reziliencia, amit a pszichológusok ajánlani szoktak a szegényeknek. Amikor akadállyal kerül szembe, kitalálja, hogyan jusson előre. De az akadályok folyamatos kerülgetésétől néha túlterhelődik. Csak a lánya iránt érzett végtelen szeretete tartja őt össze, ez az a tiszta fénysugár, ami végig ragyog a könyvben.

Nem árulok el nagy titkot azzal, ha elmondom, a könyvnek boldog vége lesz. Az itt megjelenített sokévnyi küszködés és gürcölés alatt Stephanie egyre inkább vágyott arra, hogy író lehessen. Évekkel ezelőtt találkoztam Stephanie-val, amikor írói karrierje korai szakaszában volt. Amellett, hogy alkotó is vagyok, én vagyok az alapítója a Gazdasági Nehézségeket Jelentő Projektnek (Economic Hardness Reporting Project), amely szervezet a színvonalas újságírást támogatja a gazdasági egyenlőtlenségek témájában, és különösen azokat a szerzőket, akik magunk is küszködnek a megélhetésért. Stephanie egy kérvényt küldött nekünk, és mi felkaroltuk, dolgoztunk vele új ötletek kidolgozásán, a kéziratok csiszolásán, és az általunk talált legjobb kiadványokban helyeztük ezeket el, beleértve a New York Timest és a New York Review of Booksot. Ő pontosan az a fajta ember, akiért létrejöttünk – egy ismeretlen, munkásosztálybeli író, akinek csak egy kis lökés kellett, hogy beindítsa a karrierjét.

Ha ez a könyv inspirációt ad neked, ami előfordulhat, ne feledd, milyen közel járt ahhoz, hogy el se készüljön. Stephanie meg is adhatta volna magát a fáradtságnak és az elkeseredésnek; de munka közben szerezhetett volna egy mozgáskorlátozó sérülést is. Gondolj egyben azokra a nőkre is, akik hasonló okok miatt sosem mesélhetik el a történetüket. Stephanie eszünkbe juttatja, hogy ők is ott vannak kint a milliók közt, a maguk módján hősként küzdenek, és arra várnak, hogy meghallgassuk őket.

Barbara Ehrenreich

Első rész

1. fejezet

A faház

A lányom egy hajléktalanszálláson tanult meg járni.

Egy júniusi délután volt, egy nappal az első születésnapja előtt. A kopott, keskeny kanapén kucorogtam az ablak alatt, és egy régi digitális kamerát fogtam, hogy megörökíthessem az első lépéseit. Mia kócos haja és vékony csíkos bodyja nem állt összhangban a barna szemében csillogó eltökéltséggel, ahogy kinyújtotta, majd behúzta a lábujjait az egyensúlyát keresve. A fényképezőgép mögül láttam a könyöke hajlatát, a combja hurkáit és a kerek hasát. Gügyögött, miközben elindult felém mezítláb a járólapon. Sokévnyi piszok tapadt bele abba a padlóba. Akármilyen erősen sikáltam, sosem lett igazán tiszta.

Kilencvennapos tartózkodásunk utolsó hetét töltöttük a kis faházban Port Townsend északi oldalán, amit a lakásügyi hivatal utal ki azoknak, akik otthon nélkül maradnak. Ezután egy átmeneti lakásba költözünk – egy régi, lerobbant társasházba, ahol a padló beton, és ettől már szinte háznak számít. Mindent igyekeztem megtenni, hogy a faház otthona legyen a lányomnak. Egy sárga lepedőt terítettem a kanapéra, hogy felmelegítse a fenyegető fehér falakat és szürke padlót, és hogy a sötét időkben legyen körülöttünk valami világos és vidám.

A bejárati ajtó mellé egy kis naptárat akasztottam a falra. Teleírtam időpontokkal és szociális munkások és szervezetek nevével, akiktől segítséget kaphattunk. Felforgattam minden követ, bekukucskáltam a kormányhivatal valamennyi segélyügyintéző osztályának ablakán, és csatlakoztam az emberek hosszú soraihoz, akik találomra összeszedett papírokat cipeltek mappákban, amelyek azt bizonyították, hogy nincs pénzük. Ledöbbentem, mennyi munka bebizonyítani, hogy szegény vagyok.

Nem fogadhattunk látogatókat, és nem lehetett túl sok holmink. Mindenünk belefért egy táskába. Miának egyetlen kosárnyi játéka volt. Volt egy kisebb rakás könyvem, amiket felraktam a konyhát a nappalitól elválasztól kis polcokra. Állt ott egy kerek asztal, amihez hozzárögzítettem Mia etetőszékét, és a szék, amin ültem, és figyeltem a lányom, ahogy eszik. Én leggyakrabban csak kávét szürcsöltem, hogy elnyomjam az éhségem.

Miközben figyeltem, ahogy Mia megteszi az első lépéseit, igyekeztem a tekintetem elfordítani a mögötte lévő zöld dobozról: abban tartottam az összes bírósági papírt a gyámságért folytatott küzdelmemről Mia apjával. Csak rá koncentráltam inkább, és mosolyogtam, mintha minden rendben lenne. Ha megfordítottam volna a kamerát, nem ismertem volna magamra. Az a pár fénykép rólam egy teljesen másik embert mutatott; valószínűleg életemben nem voltam még ilyen vékony. Tereprendezőként dolgoztam részmunkaidőben, és heti sok órát töltöttem bokrok nyírásával, túlburjánzott szederbokrok megfékezésével és apró fűszálak kitépkedésével olyan helyekről, ahol semmi keresnivalójuk sem volt. Néha felmostam és vécét takarítottam pár ismerősöm otthonában; olyan barátok voltak ezek, akik tudták, mennyire szükségem van a pénzre. Nem voltak gazdagok, de alattuk volt pénzügyi védőháló, alattam pedig nem. Egy kieső fizetés számukra csak egy nehézség lett volna, de nem indult volna be a következtében egy olyan eseménysorozat, aminek a végén a hajléktalanszálláson kötnek ki. Voltak szüleik vagy más családtagjaik, akik közbelépnek, és a pénzükkel megmentik őket ettől. Értünk nem lépett közbe senki. Csak mi ketten voltunk: Mia és én.

A lakásügyi hivatal felvételi papírjaira, amikor a következő pár hónapra tervezett személyes céljaimról kérdeztek, azt írtam, megpróbálom rendbe hozni a dolgokat Mia apjával, Jamie-vel. Azt gondoltam, ha elég kitartóan próbálkozom, valahogy megoldjuk. Néha elképzeltem olyan pillanatokat, amikben igazi család voltunk – egy anya, egy apa és egy gyönyörű lány kisbaba. Úgy kapaszkodtam ezekbe az álmokba, mint egy madzagba, ami egy hatalmas léggömbhöz van kötve. A léggömb átemelt volna Jamie bántalmazásán és az egyedülálló szülői lét nehézségein. Ha fogom a madzagot, átrepülök mindezek felett. Ha arra a családi képre gondoltam, amit magamnak kívántam, úgy tehettem, mintha a rossz dolgok meg se történtek volna; mintha ez az élet csak egy átmeneti állapot lenne és nem egy új lét.

Mia új cipőt kapott a születésnapjára. Egy hónapig spóroltam rá. Barna volt, és rózsaszín és kék színű madarakat hímeztek rá. Az ünnepségre meghívókat küldtem szét, mint egy normális anyuka, és meghívtam Jamie-t is, mintha normális szülők lennénk. Egy óceánra néző piknikezőasztalnál ünnepeltünk egy füves domboldalon a Port Townsend-i Chetyemoka parkban, Washington állam egyik városában, ahol éltünk. Az emberek mosolyogva ültek a magukkal hozott pokrócokon. Az arra a hónapra maradt étkezési jegyeimből vettem limonádét és muffint. Apám és nagyapám majdnem két órát utazott ellentétes irányból, hogy ott lehessenek. Az öcsém és pár barát jött még el. Egyikük hozott egy gitárt. Megkértem egy barátomat, hogy fényképezzen le minket, Miát, Jamie-t és engem, mert olyan ritka pillanat volt, hogy mi hárman együtt ülünk. Azt akartam, hogy Miának legyenek szép emlékei, amikre visszagondolhat. De a képeken Jamie arca csak érdektelenséget és haragot tükrözött.

Az anyám is iderepült a férjével, Williammel egészen Londonból vagy Franciaországból, vagy akárhol is éltek akkoriban. A Mia partija utáni napon átjöttek – megszegve a hajléktalanmenhely „látogató fogadása tilos” szabályát – hogy segítsenek átköltözni az átmeneti lakásomba. Csak csóváltam a fejem az öltözéküket látva – William szűk fekete farmert, fekete pulóvert és fekete bakancsot viselt; Anyu egy fekete-fehér csíkos ruhát, ami túl szorosan tapadt a csípőjére, fekete leggingst és alacsony szárú Converse cipőt. Úgy tűnt, inkább egy espressót készülnek elszürcsölni, és nem költöztetni jöttek. Senkinek sem engedtem addig, hogy meglássa, hol lakunk, úgyhogy a brit akcentusuk és európai viseletük miatt a faház, az otthonunk, még koszosabbnak érződött.

William meglepettnek tűnt, hogy egyetlen vászonzsákkal kell minket kiköltöztetni. Felkapta, hogy kivigye, és anyu követte. Visszafordultam, hogy egy utolsó pillantást vessek a padlóra, saját szellememre, ahogy könyvet olvas a kis kanapén, Miára, ahogy a játékos kosarában matat, és a beépített fiókban ül a franciaágy alatt. Örültem, hogy elmegyek. De ezt a rövid pillanatot kihasználtam, hogy felfogjam, mit éltem túl, és keserédes búcsút vegyek a kezdetünk törékeny helyszínétől.

Az új lakóépületben, a Northwest Passage Átmeneti Otthon Családoknak Programban, a lakók fele olyan volt, mint én: hajléktalanszállókról költöztek be, de a másik fele a börtönből szabadult. Elvileg előrelépésnek számított a menhelyhez képest, de máris hiányzott a faház elszigeteltsége. Itt, ebben az épületben, a valóságom ki volt téve mindenki elé, még saját magam elé is.

Anyu és William mögöttem várakoztak, amikor új otthonunk ajtajához értem. Ügyetlenkedtem a kulccsal, majd letettem a dobozom, hogy jobban hozzáférjek a zárhoz, míg végül bejutottunk.

– Hát ez legalább biztonságos – viccelődött William.

Beléptünk a keskeny előtérbe; a bejárati ajtó a fürdőszobával volt szemközt. Azonnal kiszúrtam a kádat, ahol Miával együtt fürödhetünk majd. Már régóta nem volt olyan luxusban részünk, mint egy kád. A két hálószoba jobbra nyílt. Minden ablak az útra nézett. Az apró konyhában a hűtő ajtaja súrolta az ellenkező oldalon álló szekrényeket. Végigsétáltam a nagy, fehér járólapokon, amelyek a menhely padlójára hasonlítottak, és kinyitottam egy kis terasz ajtaját. Épp olyan széles volt, hogy ülve kinyújthassam a lábam.

Julie, az ügyintézőm röviden bemutatta ezt a helyet egy bejáráson két hónappal korábban. A legutolsó család, aki ebben a lakásban lakott, huszonnégy hónapig maradt; ez az itt eltölthető maximális idő.

– Szerencséd, hogy ez felszabadult – mondta Julie. – Különösen azért, mert a menhelyen már lejárt az időd.

Amikor először találkoztam Julie-val, vele szemben ültem, és akadozva próbáltam választ találni olyan kérdésekre, hogy mik a terveim, hogyan szándékozok lakhelyet biztosítani a gyermekemnek. Hogy néz ki a pénzügyi stabilitáshoz vezető utam. Milyen munkákat tudok elvégezni. Úgy tűnt, Julie megérti az izgatottságom, és javaslatokat tett arra vonatkozóan, hogyan tovább. Az egyetlen lehetőségem az volt, ha egy alacsony költségű lakhelyre költözöm. De nehéz volt üres helyet találni. Voltak ügyvédek a Családon belüli erőszak és szexuális támadás szolgáltatóközpontban, akik fenntartottak egy védett helyet azoknak az áldozatoknak, akik sehova sem tudtak fordulni, de szerencsém volt, és a lakhatási hivatal felajánlott számomra egy saját lakást és ezzel a stabilitás felé vezető utat.

Azon az első találkozón Julie-val végignéztük a négyoldalas listában szereplő szigorú szabályokat, amelyeket el kellett fogadnom, ha az ő menhelyükön szándékoztam maradni.

A vendég megérti, hogy ez egy vészhelyzeti menhely;

ez NEM az ő otthona.

VÉLETLENSZERŰ VIZELETVIZSGÁLAT kérhető bármikor.

Látogatókat NEM fogadhat a menhelyen.

NINCS KIVÉTEL.

Julie azt is nyilvánvalóvá tette, hogy véletlenszerűen ellenőrzik, hogy a minimális napi háztartási teendőket elvégzem-e, például el van-e mosogatva, nincs-e étel elöl hagyva a pulton, és tiszta-e a padló. Újra beleegyeztem a véletlenszerű vizeletvizsgálatokba, a véletlenszerű egység ellenőrzésbe és az esti tízkor kezdődő kijárási tilalomba. Engedély nélkül éjszakára nem jöhetett látogató, de engedéllyel is csak maximum három napra. Bárminemű változást a jövedelemben azonnal jelenteni kellett. Havi kimutatásokat kellett benyújtani részletezve, hogy mennyi pénz folyt be, és azt hogyan és mire költöttem el.

Julie mindig kedves volt, és folyton mosolygott beszéd közben. Méltányoltam, hogy nem árad belőle az a megviselt, nyúzott arckifejezés, ami általában a kormányirodákban dolgozó ügyintézők legtöbbjéből. Emberként bánt velem; és beszéd közben mindig a füle mögé tűrte rövid, rézvörös haját. De a gondolataim a körül jártak, hogy szerencsésnek nevezett. Nem éreztem magam szerencsésnek. Hálásnak igen. Egyértelműen. De szerencsésnek nem. Nem, amikor egy olyan helyre költözöm, aminek a szabályaiból kitűnik, hogy feltételezéseik szerint drogos és koszos vagyok, vagy csak annyira elcseszett az életem, hogy kijárási tilalmat és pisitesztet kell rám erőltetni.

A szegénylét, a szegénységben élés nagyon hasonlított a próbaidőre – a bűn az volt, hogy nem volt miből túlélnem.

William, Anyu és én egyenletes ütemben szállítottuk a holmimat a kölcsönkért kisteherautótól a második emeleten lévő ajtómhoz vezető lépcső tetejéig. Már korábban kivettük a cuccaimat a tárolóból, amit még az apám szerzett nekem, mielőtt a faházba költöztem volna. Anyu és William is annyira túlöltözöttek voltak, hogy felajánlottam nekik két pólót, de elutasították. Anyu egész életében túlsúlyos volt, kivéve azt az időszakot, amikor elvált az apámtól. Bár szerinte az Atkins-diétának köszönhetően fogyott le. Apu később megtudta, hogy anyu nem a fitnesz kedvéért kezdett hirtelen érdeklődni az edzőterem iránt, hanem viszonya volt, és az új álma az lett, hogy megszabaduljon a házasélet és az anyaság béklyóitól. Anyu átváltozása és kinyilatkoztatása megnyitotta számára az utat ahhoz az új élethez, amire mindig is áhítozott, de addig feláldozta a családjáért. Én pedig úgy éreztem, mintha a saját anyám hirtelen idegenné vált volna.

Azon a tavaszon, amikor az öcsém, Tyler leérettségizett, a szüleim elváltak, és anyu új lakásba költözött. Hálaadásra összement a korábbi ruhamérete felére, és megnövesztette a haját. Együtt mentünk egy bárba, és azt láttam, hogy velem egykorú férfiakkal csókolózik, majd az egyik bokszban kidől. Szégyelltem magam, de később a szégyenérzet átalakult veszteséggé, és nem tudtam, hogyan gyászoljak. Vissza akartam kapni az anyukámat.

Apu is egy időre feloldódott egy új családban. A nő, akivel közvetlenül a válás után randizott, féltékeny volt rám; neki volt három fia. Nem szerette, ha átmegyek hozzájuk.

– Vigyázz magadra! – mondta egyszer az apám reggeli után a házuk közelében lévő Denny’sben.

A szüleim továbbléptek, és én érzelmileg elárvultam. Megesküdtem, hogy sosem kerülök se fizikailag, se érzelmileg ennyire távol Miától.

Most, ahogy anyut elnéztem, aki egy nálam mindössze hét évvel idősebb brit férfihoz ment hozzá, észrevettem, hogy sok mérettel nagyobbra püffedt, mint valaha is volt, annyira, hogy már úgy tűnt, kényelmetlenül érzi magát a bőrében. Nem tudtam nem megbámulni, ahogy mellettem állt, és hamis brit akcentussal beszélt. Talán hét éve, hogy Európába költözött, de egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor találkoztunk azóta.

Még csak a felét cipeltük be a sok doboznyi könyvemnek, amikor arról kezdett el beszélni, milyen jólesne egy hamburger.

– És egy sör – tette hozzá a következő alkalommal, amikor elhaladtunk egymás mellett a lépcsőn. Még alig volt dél, de ő nyaralás üzemmódba kapcsolt, ami azt jelentette, hogy korán kezd inni. Azt javasolta, menjünk a Siren’sbe; ez egy belvárosi bár, aminek volt kiülős része. Összefutott a nyál a számban. Már hónapok óta nem voltam el enni.

– Később még dolgoznom kell, de el tudok menni – feleltem. Egyik barátom óvodáját takarítottam heti egyszer 45 dollárért. Még vissza is kellett vinnem a kocsit, és elmenni Miáért Jamie-hez.

Aznap anyu kiürített jó párat a saját hatalmas tárolóiból is – régi fotókat és apróságokat, amiket egy barátja garázsában tárolt. Mindet elhozta az új lakásomba ajándékként. Szándékosan fogadtam el, nosztalgikusan, mert ez a bizonyítéka a régi közös életünknek. Megtartott minden iskolai portréképet, minden halloweeni fotót. Azt a fotót, amikor kifogtam az első halamat. Virágokat ölelek egy iskolai musical-előadás után. Anyu ott volt a közönségben, biztatott, mosolygott és egy fényképezőgépet tartott fel. Most a lakásban viszont úgy nézett rám, mint bármelyik másik felnőttre; egy magával egyenrangúra, miközben én még elveszettebbnek éreztem magam, mint valaha. Szükségem volt a családomra. Szükségem volt rá, hogy bólogassanak, mosolyogjanak és megnyugtassanak, hogy minden rendben lesz.

Amikor William felállt, hogy a mosdóba menjen, Anyu mellé ültem a padlóra.

– Anyu – szólítottam meg.

– Igen? – kérdezte, mintha valamit kérni akarnék. Mindig úgy éreztem, aggódik, hogy pénzt fogok kérni, de sosem tettem. Williammel elég takarékos életet éltek Európában; kiadták William londoni lakását, míg ők Franciaországban laktak egy házban nem messze Bordeaux-tól, amit egy kis panzióvá terveztek alakítani.

– Arra gondoltam, nem tölthetnénk együtt egy kis időt – kérdeztem. – Csak mi ketten.

– Steph, azt hiszem, ez nem lenne helyénvaló.

– Miért? – kérdeztem kiegyenesedve.

– Úgy értem, ha időt akarsz velem tölteni, akkor el kell fogadnod, hogy William is ott lesz velünk – felelte.

Ebben a pillanatban jött oda hozzánk William; épp hangosan fújta az orrát egy zsebkendőbe. Anyu a kezéért nyúlt, és felhúzott szemöldökkel nézett rám, mint aki büszke arra, hogy meghúzta a határt.

Nyílt titok volt, hogy nem kedveltem Williamet. Amikor pár évvel korábban elmentem hozzájuk látogatóba Franciaországba, annyira elmérgesedett egy vitám Williammel, hogy anya kiborult, és kiment az autóhoz, hogy sírjon. Ezen a látogatáson szerettem volna visszakapni az elveszett kapcsolatomat az anyámmal. Nem csak valakire volt szükségem, aki segít gondoskodni Miáról, hanem az anyukámat akartam, akiben megbízhatok, aki feltétel nélkül elfogad annak ellenére, hogy egy hajléktalanszállón lakom. Ha lenne egy anyukám, akivel beszélhetek, talán ő el tudná magyarázni, mi történik velem, vagy megkönnyítené számomra ezt az egészet, és segítene, hogy ne lássam magam egy csődtömegnek. Nehéz volt beismerni, hogy annyira elkeseredtem, hogy már a saját anyám figyelméért küzdök. Ezért nevettem, amikor William tréfálkozott, vagy amikor kifigurázta az amerikai nyelvtant. Nem tettem megjegyzést az anyám új kiejtésére, és hogy mennyire fennhordja mostanában az orrát, mintha a nagyi nem konzervgyümölcsből és tubusos tejszínhabból készített volna desszertet.

Anyu és apu Skagit megye különböző részein nőttek fel. Ez a terület tulipánmezőiről híres, és úgy egy órányira fekszik Seattle-től északra. Mindkettőjük családja már generációk óta szegénységben élt. Apu családjának gyökerei mélyen a Clear Lake feletti domboldalakon kezdődtek. Távoli rokonairól azt beszélték, hogy még mindig titokban főznek szeszt. Anyu lent lakott a völgyben, ahol a farmerek borsó- és spenótföldeket műveltek.

Nagyi és nagypapa majdnem negyven éve voltak házasok. Legkorábbi emlékeimben egy lakókocsiban laktak az erdőben egy patak mellett. Napközben velük voltam, mialatt a szüleim dolgoztak. Nagypapa majonézes-vajas szendvicset készített nekünk ebédre négyszögletes kenyérből. Nem volt sok pénzük, de az anyai nagyszüleimről megmaradt emlékeim tele vannak szeretettel és sok melegséggel: nagyi keveri a konzerv paradicsomlevest a tűzhelyen, az egyik kezében egy üdítősdobozt tart, fél lábát felhúzza a combjához, mint egy flamingó, és a közeli hamutartóban mindig ég egy cigaretta.

Aztán beköltöztek a városba egy régi házba Anacortes belvárosa mellett, ami az évek alatt annyira lerobbant, hogy szinte lakhatatlanná vált. Nagypapa ingatlanügynök volt, és néha hazaugrott két ház bemutatása között, berobbant az ajtón kezében apró játékokkal, amiket nekem szerzett vagy nyert a bowlingpályánál lévő játékautomatából.

Gyerekként, ha nem náluk voltam, telefonon hívtam a nagyit. Olyan sokat beszéltem vele, hogy abban a fényképes dobozban jó pár képen a konyhában állok négy-öt évesen, és a fülemhez szorítom a hatalmas sárga kagylót.

Nagyinak paranoiás skizofréniája volt, és idővel lehetetlenné vált beszélgetni vele. Téveszméi lettek. Amikor legutóbb meglátogattuk Miával, vittem neki egy Papa Murphy pizzát, amit az élelmiszerjegyeimből vettem. Nagyi vastag fekete festékkel húzta ki a szemét és élénk rózsaszín rúzst kent magára; szinte egész látogatásunk alatt kint cigizett. Meg kellett várni nagypapát, hogy hazaérjen, és ehessünk. Amikor végre megérkezett, nagyi kijelentette, hogy ő már nem éhes, és megvádolta nagypapát, hogy viszonya van, meg még azzal is, hogy velem flörtöl.

De Anacortes a gyerekkori emlékeim őrzője volt. Bár egyre kevesebb és kevesebb kötődésem volt a családomhoz, mindig meséltem Miának a Bowman’s Bay-ről, a Deception Pass egyik részéről – ez egy szakadék az óceánban, ami elválasztja a Fidalgo és a Whidbey szigeteket, ahova az apám sokszor vitt kirándulni kislányként. Ez Washington állam azon kis része, ahol örökzöldek és madrónafák tornyosulnak; ez volt az egyetlen hely, ahol otthon éreztem magam. Minden szegletét felfedeztem, ismertem az ösvényeket és az óceán áramlatának változásait, belevéstem a monogramom egy madrónafa elcsavarodott vörös-narancs színű törzsébe, és pontosan meg tudtam volna mutatni, hol. Amikor csak visszatértem Anacortesbe, hogy meglátogassam a családom, azon kaptam magam, hogy a tengerpartot járom a Deception Pass híd alatt, és a hosszabb úton térek haza a Rosario Roadon, a szirteken álló hatalmas házak mellett.

Hiányzott a családom, de az vigasztalt, hogy anyu és nagyi még mindig beszélt minden vasárnap. Anyu felhívta, akárhol is járt Európában. Ez megnyugtatott, mintha nem veszítettem volna el teljesen az anyukámat, mintha még maradt volna benne árnyéka annak az embernek, akit maga mögött hagyott.

Anyu épp egy újabb sört rendelt, amikor kihozták a számlát az ebédünkről a Siren’sben. Megnéztem az időt. Két órára volt szükségem, hogy kitakarítsam az óvodát, mielőtt elhozom Miát. Még tizenöt percen keresztül hallgattam, ahogy anyu és William furcsa anekdotákkal szórakoztatják magukat a franciaországi szomszédaikról, majd közbeszóltam, hogy indulnom kell.

– Ó – mondta William. – Szeretnéd, hogy idehívjam a pincérnőt, hogy kifizethesd az ebédet?

Rábámultam.

– Nem – feleltem. Egy ideig farkasszemet néztünk. – Nincs pénzem fizetni.

Úgy illett volna, hogy én hívom meg őket ebédre, mert ők jöttek látogatóba, és segítettek költözni, de elvileg a szüleim voltak. Emlékeztetni akartam, hogy épp egy hajléktalanszállásról költöztetett ki, de nem tettem, ehelyett anyura néztem könyörgő tekintettel.

– A sört majd állom én – ajánlotta fel.

– Csak kábé tíz dollár van a számlámon – böktem ki. A torkomban a gombóc egyre nagyobbra nőtt.

– Az még a hamburgeredre se elég – vetette oda William.

Igaza volt. A hamburgerem 10,59 dollár volt, pontosan huszonnyolc centtel kevesebb, mint amennyi a bankszámlámon volt. A szégyen ott tombolt a mellkasomban. Ha éreztem is dicsőséget aznap, hogy végre kiköltöztem a hajléktalanszállásról, az most összeomlott. Még egy rohadt hamburgert sem tudtam kifizetni.

Anyáról Williamre néztem, majd elnézést kérve a mosdóba siettem. Nem kellett pisilnem. Sírnom kellett.

A tükörképem egy nádszálvékony alakot mutatott, aki gyerekméretű pólót visel szűk farmerrel, amit felhajtottam, hogy ne tűnjön fel, hogy túl rövid. Ott volt a tükörben az a nő – túlhajszolt, de nincs pénze, ami bizonyítaná a sok munkát, egy nő, aki egy kibaszott hamburgert se engedhet meg magának. Gyakran túl stresszes voltam az evéshez, és étkezésekkor sokszor csak néztem Miát, ahogy kanalazza az ételt, és hálát adtam minden falatért, amit megevett. A testem inas, az arcom beesett volt, és csak annyim maradt, hogy kisírjam magam abban a mosdóban.

Évekkel korábban, amikor a jövőmre gondoltam, a szegénység felfoghatatlannak tűnt, annyira távol állt a valóságomtól. Sosem gondoltam volna, hogy itt lyukadok ki. De most, egy gyerek és egy szakítás után, egy olyan valóság közepébe csöppentem, amiből nem tudtam, hogy másszak ki.

Amikor visszatértem, William még mindig kitágult orrlyukakkal ült, mint egy minisárkány. Anyu hozzá hajolt, suttogott valamit, William pedig elégedetlenül megrázta a fejét.

– Tíz dollárt tudok fizetni – jelentettem ki, és leültem.

– Oké – felelte anyu.

Nem számítottam rá, hogy elfogadja az ajánlatom. Még napokig nem kapok fizetést. Kutattam a táskámban a tárcám után, majd átadtam a kártyám, hogy anyu kártyájával együtt elvigyék. Miután aláírtam a számlát, felálltam, a kártyámat a farzsebembe dugtam, és alig öleltem meg búcsúzásképp, majd kimentem. Csak pár lépésnyire voltam az asztaltól még, amikor William megszólalt:

– Még senkit sem láttam ilyen beképzelten viselkedni!

2. fejezet

A lakókocsi

1983 karácsonyára egy káposztaföldi babát kaptam a szüleimtől. Anyu órákat állt sorba a játékbolt előtt, mielőtt kinyitott. Az üzletvezetők baseballütőket lengettek a vásárlók feje felett, hogy a tömeg ne rohamozza meg a pultokat. Anyu könyökkel tört magának utat a többi vásárló közt, mint egy harcos, és megragadta az utolsó dobozt a polcon, mielőtt egy nő megpróbálhatta volna elcsaklizni előle. Legalábbis így mesélte a történetet. Tágra nyílt szemekkel hallgattam, lenyűgözött, hogy értem küzdött. Anyu, a hősöm. A bajnokom. A vágyott baba elhozója.

Karácsony másnapján reggel keskeny csípőmön tartottam a káposztaföldi babám. Rövid, hullámos, szőke haja és zöld szeme volt. Anyu elé álltam, felemeltem a jobb kezem, és megesküdtem: – Miután találkoztam ezzel a káposztaföldi babával, és tudomást szereztem a szükségleteiről, szeretnék a legteljesebb mértékben elköteleződni és jó szülőjévé válni Angelica Marie-nek.

Ezután aláírtam az örökbefogadási papírokat, ami a káposztaföldi baba jelenség kulcsfontosságú eleme volt. Hangsúlyozta a család értékét, és támogatta a felelősségtudatot. Amikor megkaptam a babám születési anyakönyvi kivonatát a nevemmel, anyu engem is és Angelicát is – akit a nagy alkalomra alaposan megmostunk és szépen felöltöztettünk – büszkén megölelt.

Amióta az eszemet tudom, író akartam lenni. Gyerekkorom óta történeteket írtam, és úgy temetkeztem a könyvekbe, mintha régi barátaim lennének. A legkellemesebb napjaim közt sok az olyan esős nap, amikor reggel egy kávézóban elkezdtem egy könyvet, és még aznap késő este befejeztem egy bárban. A húszas éveim végén, az első nyáron amit Jamie-vel töltöttem, a missoulai Montana Egyetem megkörnyékezett, és képeslapokkal csábított a kreatív írói programjába. Beleképzeltem magam azokba a képekbe, ahogy végigsétálok Montana festői tájain. A képeslapra került egy Steinbeck-idézet is a Csatangolások Charleyval című könyvből kézírással: „… de Montanával ez szerelem”. Ennyit írt egyszerűen. Ezek a szavak hívtak végül el a nyílt ég országába, amikor az életem következő szakaszában új otthont kerestem.

Jamie-vel akkor találkoztam, amikor épp egy bárból sétáltam haza, ahova a munkatársaimmal mentünk a műszakzárásunk után. Már majdnem éjfél volt, és a nyári tücskök ciripeltek a fűben. A kapucnis pulcsimat a derekamra kötöttem, mert egész este izzadtam és táncoltam. Gondoltam, hogy most már felveszem, mert hosszú bicikliútra számítottam hazafelé. A Carhartt nadrágom elejére cseppent egy kis presszókávé a kávézóban, ahol dolgoztam, és még éreztem az utolsó korty whiskey ízét a számban.

Odakint a frissítő szellőben egy pad felől a parkból meghallottam egy gitár távoli hangját és John Prine összetéveszthetetlen hangját. Megálltam addig, amíg felismertem a dalt, és észrevettem a srácot, aki egy MP3 lejátszót és hordozható hangszórót tartott az ölében. Piros flanelkabátot viselt és egy barna puha kalapot, görnyedve ült, és aprókat bólogatott, ahogy a zenét hallgatta.

Gondolkodás nélkül mellé ültem. A whiskey jólesően melengette a mellkasom.

– Szia! – szólítottam meg.

– Szia! – felelte, és rám mosolygott.

Így ültünk egy darabig, hallgattuk a kedvenc dalait, és beszívtuk az éjszaka levegőjét Port Townsend belvárosának parti részén. Téglából épült viktoriánus épületek tornyosultak a dokkokat nyaldosó hullámok fölé.

Izgatott, hogy egy új fiúval találkoztam, ezért amikor felálltam, hogy elinduljak, a naplóm egyik lapjára körmöltem a telefonszámom, és kitéptem.

– Összefutunk valamikor? – kérdeztem, miközben átadtam a lapot. Felnézett rám, majd odapillantott, ahonnan nevetést hallottunk: emberek támolyogtak ki a Siren’sből. Kivette a papírlapot a kezemből, rám nézett, és bólintott.

Másnap este, amikor épp a városba hajtottam, megszólalt a telefonom.

– Merre mész? – kérdezte.

– A belvárosba. – Meginogtam a kocsival, mert nem sikerült egyszerre visszaváltanom, kormányoznom és a telefont is tartanom.

– Találkozzunk a Penny Saver Market előtt – mondta, és letette.

Úgy öt perccel később behajtottam a parkolóba. Jamie egy piros, összetákolt Volkswagen bogár hátának dőlt, az előző napi ruháját viselte, és rám várt. Lazán elmosolyodott, és megmutatta görbe fogait, amit a sötétben nem vettem észre.

– Gurítsunk le egy sört – mondta, és sodort cigarettája csikkjét a járdára dobta.

Vett két Samuel Smith barna sört, majd bemásztunk a Volkswagenjébe, és elautóztunk egy szirthez naplementét nézni. Miközben beszélt, átlapoztam a New York Times könyvajánló számát, amit az anyósülésen találtam. Mesélt egy biciklitúráról, amit már eltervezett – le a Csendes-óceán partján a 101-es úton egészen San Franciscóig.

– Már ki is vettem a szabadságot a munkából – jegyezte meg rám pillantva. A szeme sötétebb barna volt, mint az enyém.

– Hol dolgozol? – kérdeztem, mert rájöttem, hogy semmit sem tudok róla a zenei ízlésén kívül.

– A Fountain Caféban. – Beleszívott a cigijébe. – Korábban sous séf voltam. De most már csak a desszerteket készítem ott.

Kifújta a füstöt, és a gomolyag eltűnt a szirt felett.

– Te készíted a tiramisut? – kérdeztem, és abbahagytam gyenge próbálkozásaimat, hogy cigarettát sodorjak magamnak.

Bólintott, és tudtam, hogy le fogok vele feküdni. Ennyire jó volt az a tiramisu.

Azon a héten később Jamie először vitt el a lakókocsijához. Csak álltam azon a kis helyen, próbáltam befogadni a faburkolat, a narancssárga babzsákfotel és a könyvekkel megrakott polcok látványát.

Jamie szabadkozott, amikor észrevette, hogy körbenéztem, és igyekezett elmagyarázni, hogy a lakókocsi csak azért kell, hogy spórolhasson a biciklitúrájára. De aztán megláttam Bukowskit és Jean Paul Sartre-t az asztal feletti könyvek sorában, és már nem érdekelt a lakókocsi kinézete. Azonnal felé fordultam, és megcsókoltam.

Lassan az ágya fehér takarójára tolt. Órákon át csókolóztunk, mintha semmi más nem létezett volna a világon. Teljesen belefeledkeztem.

Végül Jamie-vel úgy terveztük, hogy mindenki járja a saját útját – én megyek Missoulába, ő pedig az oregoni Portlandba. Amikor azt javasolta, hogy költözzek be a lakókocsijába, hogy ezzel is spóroljak, azonnal beleegyeztem. Egy húsz láb hosszú lakókocsiban laktunk, de a bérleti díja csak 150 dollár volt fejenként. A kapcsolatunknak határozottan kijelölt vége volt, és mindketten segítettünk a másiknak, hogy elhagyhassa a várost.

Port Townsend munkaerőpiaca főleg a szolgáltatóiparra korlátozódott; kiszolgálták a turistákat és azokat a fölös bevétellel rendelkezőket, akik a melegebb hónapokban csordákban érkeztek ide. Tele volt velük a komp, amely a szárazföld és a félsziget között vánszorgott a vizeken a parton fekvő esőerdőkhöz és a meleg vizű forrásokhoz. A vízparton álló viktoriánus villák, a boltok és a kávézók hozták a pénzt a városba, és cserébe megélhetést biztosítottak sok lakosnak. De azért nem áradt a pénz tonnaszámra. Ha egy Port Townsend-i lakos nem indított saját vállalkozást, akkor átlagos dolgozóként nem sok lehetősége volt megalapozni a jövőjét.

A tősgyökeres lakosok legtöbbjének a jövője már alaposan be volt biztosítva. A késői hatvanas, korai hetvenes években egy hippibanda költözött Port Townsendbe, amely akkor majdhogynem kísértetváros volt. Régebben a várost azzal az ígérettel építették, hogy az egyik legnagyobb nyugati kikötő lesz belőle, de ez a terv elbukott, amikor a Nagy Világválság miatt nem volt elég tőke, és a vasutat átirányították Seattle és Tacoma felé. A hippik, akik közül páran ma már helyi munkaadók és hűséges fogyasztók, megvették a szinte évszázados elhagyatottságukban teljesen lepusztult viktoriánus palotákat. Éveken át dolgoztak az épületeken, megőrizték őket történelmi emlékműnek, fejlesztették a várost, pékségeket, kávézókat, sörfőzdéket, bárokat, éttermeket, élelmiszerboltokat és szállodákat építettek. Port Townsend a kikötőben horgonyzó facsónakokról vált híressé, és az érdeklődésnek hála állami iskolát alapítottak, és éves fesztivált is rendeznek már itt. Most ezek a tősgyökeresek, akik azon dolgoztak, hogy újjáélesszék a várost, visszavágtak, lassítottak a tempón, és belesüppedtek a városi polgárok életébe. Mi, akik a szolgáltatóiparban dolgoztunk, mind őket szolgáltuk ki, miközben apró faházakban, jurtákban vagy stúdiólakásokban lakunk. Az időjárás miatt voltunk ott – az Olimpia-hegység felfogta az esőt – és a rejtett művészközösség miatt, ami csak egy kompnyi útra volt Seattle-től. Az öbölben ringó óceán nyugodt vize miatt voltunk ott, és az izzasztó munka és életvitel miatt, amit a nyüzsgő vendéglátóhelyek nyújtottak.

Jamie-vel mindketten kávézókban dolgoztunk, élveztük, hogy fiatalok vagyunk és szabadok, és azt csinálunk, ami jólesik. Mindketten tudtuk, hogy nagyobb és jobb dolgok várnak ránk. Ő segített egy barátja étkeztetési vállalkozásában, és mindenféle mellékállást elvállalt, ami feketén fizetett. A kávézó mellett én egy lerobbant bölcsődében dolgoztam, és kenyeret árultam a termelői piacon. Egyikünknek sem volt felső végzettsége – Jamie elismerte, hogy le se érettségizett –, így minden munkát elvégeztünk, hogy pénzt keressünk.

Jamie-nek tipikus éttermi beosztása volt késő délutántól késő éjszakáig, így én legtöbbször már aludtam, mikor egy kicsit részegen hazajött, mert a bárban volt. Néha lementem én is, és ott találkoztunk; a borravalómat pár sörre költöttem.

És akkor megtudtam, hogy terhes vagyok. A reggeli rosszullétek burkában a gyomrom összeszorult, és a világ hirtelen zsugorodni kezdett, amíg végül megszűnni látszott. Hosszú ideig álltam a fürdőszobai mérleg előtt felhúzott pólóval, hogy a hasamat vizsgáljam. A huszonnyolcadik születésnapomon fogant meg, egy nappal azelőtt, hogy Jamie nekivágott a biciklitúrájának.

Ha úgy döntök, megtartom a babát, azzal úgy döntök, hogy Port Townsendben maradok. Titokban akartam tartani a terhességet, és kitartani a tervem mellett, hogy Missoulába költözöm, de az nem volt lehetséges. Meg kellett adnom Jamie-nek az esélyt, hogy apa lehessen – nem tűnt volna helyesnek, ha megtagadom tőle ezt a lehetőséget. De ha maradok, az azt jelenti, elhalasztódik az az álmom is, hogy író lehessek. Elhalasztom, hogy azzá váljak, akit elvártam magamtól. Az az ember, aki továbblép, és naggyá válik. Nem voltam benne biztos, hogy ezt fel szeretném adni. Szedtem fogamzásgátlót, és nem gondoltam, hogy rossz dolog az abortusz, de csak az anyámra tudtam gondolni, aki valószínűleg ugyanígy bámulta a hasát, és mérlegelte a lehetőségeit, ha életben hagy, ahogy most én.

Annak ellenére, hogy mind ez idáig egy másik útban reménykedtem, a következő napokban kezdtem beleszeretni az anyaságba; jó volt elképzelni magam anyaként. Akkor szóltam Jamie-nek a babáról, amikor visszatért a biciklitúrájáról. Kezdeti kedvessége, amivel rá akart venni, hogy vessek véget a terhességnek, hirtelen átváltozott, amikor kijelentettem, hogy nem teszek ilyesmit. Még csak négy hónapja ismertem Jamie-t, és az irántam érzett dühe és gyűlölete megrémített.

Egyik délután Jamie becsörtetett a lakókocsiba, ahol a beépített kanapén ültem a tévé előtt, és próbáltam egy kis tyúkhúslevest legyűrni, miközben Maury Povich műsorát néztem, aki apasági tesztek eredményeit hozta nyilvánosságra. Jamie járkált, miközben engem bámult, és a műsorban szereplő férfiak tükörképeként ordította, hogy nem akarja a nevét látni egy születési anyakönyvi kivonaton.

– Nem akarom, hogy a nyomomban legyél és követeld, hogy fizessek ez után a kibaszott gyerek után! – ismételgette a hasamra mutogatva. Csendben maradtam, mint általában, amikor belekezdett egy ilyen áradatba, és reméltem, hogy nem kezd el tárgyakat hajigálni. De ez alkalommal minél többet üvöltözött, minél inkább küzdött, és mondogatta, mekkora hibát követek el, annál közelebb taszított a babához, és ahhoz, hogy megvédjem. Miután elment, remegő hangon hívtam fel az apám.

– Jól döntöttem? – kérdeztem, miután elmeséltem, mit mondott Jamie. – Mert tényleg nem tudom. De úgy érzem, biztosnak kell lennem. Már semmit sem tudok.

– A fenébe – mondta apu, majd szünetet tartott. – Tényleg bíztam benne, hogy Jamie-nek ez egyszer megjön az esze. – Újabb szünetet tartott, talán azt várta, hogy válaszoljak valamit, de nem volt mit mondanom. – Tudod, anyáddal ugyanebben a helyzetben voltunk, amikor tudomást szereztünk rólad, csak mi még tinédzserek voltunk. És, tudod, nem volt tökéletes. Talán soha még a közelében sem járt a tökéletesnek. Nem tudtuk, mit csinálunk, vagy hogy helyesen tesszük-e. De te, az öcséd, én és az anyád – mi rendben vagyunk. Rendben lettünk. És tudom, hogy te, Jamie, és ez a baba is rendben lesztek, még ha most nem is gondolod ezt.

A telefonhívás után csak ültem és az ablakot bámultam. Próbáltam nem engedni, hogy a jelenlegi környezetem – a lakókocsi, amely egy nagy bolt mellett állt az erdőben – elterelje a figyelmemet a jövőm elképzeléséről. Máshogy kezdtem el magammal beszélgeti, elnyomtam a kételyeimet. Talán Jamie meggondolja magát. Talán csak idő kérdése. És ha nem, akkor is megbirkózom vele, bár fogalmam sem volt, hogyan. Nem alapozhattam rá a döntésem, azt, hogy közös gyerekünk lesz, de azt tudtam, hogy legalább az esélyét meg kell neki adnom, hogy apa lehessen. A gyermekem megérdemelte ezt. Bár nem volt ideális a helyzet, azt teszem majd, amit a szülők szoktak, amit már generációk óta csinálnak – megoldják. Nem volt kérdés. Nem volt másik opció. Most már anya voltam. És tisztelni fogom ezt a felelősséget az életem végéig. Felálltam, kifelé menet összetéptem az egyetemi jelentkezési lapom, és elmentem dolgozni.

3. fejezet

Átmeneti lakás

A szüleim elköltöztettek minket Washington államból, amikor hétéves voltam, messzire minden rokonunktól. A Chugach-hegység lábainál laktunk az alaszkai Anchorage-ban. A templom, ahova jártunk, több ismeretterjesztő programot is szervezett a hajléktalan és az alacsony bevételű közösségeknek. Gyerekként a kedvenc elfoglaltságom volt, amikor a szükséget szenvedő családoknak adományoztunk különböző ünnepek alkalmából. A vasárnapi mise után anyu megengedte a bátyámnak és nekem is, hogy válasszunk egy papírangyalkát a templom előterében álló karácsonyfáról. A késői reggeli után elmentünk ilyenkor a bevásárlóközpontba, és kiválasztottuk a felsorolt termékeket egy hozzánk hasonló korú, név nélküli lánynak vagy fiúnak, akinek új játékokat, pizsamát, zoknit és cipőt ajándékoztunk.

Egyik évben elmentem az anyukámmal vacsorát vinni egy családnak. Vártam, amíg én következtem, és átadtam a gondosan becsomagolt ajándékokat a férfinak, aki kinyitotta a dohos lakás ajtaját. Sűrű, sötét haja és fehér pólója alatt kreol bőre volt. Miután átadtam neki az ajándékos csomagomat, az anyukám pedig átnyújtott neki egy dobozt, amelyben pulyka, krumpli és konzervzöldség volt, a férfi bólintott, majd csendesen becsukta az ajtót. Csalódottan távoztam. Azt hittem, be fog minket hívni, és majd segíthetek a kislányának kibontani az ajándékokat, amiket én magam válogattam, mert szerettem volna látni, mennyire boldog lesz tőlük. – Az új, csillogó cipők voltak a legszebbek a boltban – mondtam volna neki. Csodálkoztam, hogy miért nem boldogabb az apja, hogy odaadhatja neki.

Tinédzserként pár délután Anchorage belvárosában osztottam csomagolt ebédet a hajléktalanoknak. Azért voltunk ott, hogy „tanúk legyünk” és megosszuk velük Isten igéjét. A figyelmükért cserébe almával és szendviccsel etettük őket. Én mindig azt mondtam, hogy Jézus szeret, bár az egyik férfi elmosolyodott, és azt felelte: – Úgy tűnik, téged egy kicsit jobban szeret.

Autókat mostam, hogy pénzt gyűjtsek, és elutazhassunk Baja Mexico-i árvaházakba, vagy bibliatáborokat szervezhessünk chicagói gyerekeknek. Most, ahogy visszatekintek ezekre az erőfeszítésekre, miközben igyekszem munkát és biztonságos lakhatást találni, úgy érzem, hogy akármennyire nemesek is voltak, nem váltak többé jótékonykodásnál és felületi kezelésnél, és a szegény embereket karikatúrává változtatták – névtelen papírangyalokká egy fán. Eszembe jutott az a férfi, aki ajtót nyitott, akinek egy kis ajándékcsomagot adtam át. Most én nyitom az ajtót, és fogadom a jótékonykodást. Elfogadom, hogy nem tudok gondoskodni a családomról. Elfogadom apró, jelképes ajándékukat – egy pár új kesztyűt, egy játékot –, amitől a jótékonykodók jobban érzik magukat. Miért nem lehetett a kívánságlistán „társadalombiztosítás” vagy „gyerekellátás” címszavakat feltüntetni?

A szüleim engem és az öcsémet az északnyugat-washingtoni gyökereinktől több ezer mérföldre neveltek fel, messze onnan, ahol a nagyszüleink éltek, és a neveltetésünk a többség szerint középosztálybeli amerikainak volt nevezhető. Az alapszükségletek szintjén nem szenvedtünk hiányt semmiben, de a szüleim nem tudtak olyan kiadásokat megengedni maguknak, mint a tánc- vagy karateórák, és nem tettek félre az egyetemi tanulmányainkra sem. Elég hamar megtanultam a pénz fontosságát. Már tizenegy évesen elkezdtem gyerekekre vigyázni, és utána is szinte mindig volt egy vagy két munkám. A véremben volt a munka. De az öcsémmel védve voltunk a vallásunk leplének és a szüleink anyagi helyzetének köszönhetően.

A biztonságot belém ültették. Biztonságban voltam, és ezt addig sosem kérdőjeleztem meg, amíg meg nem szűnt.

Jamie szeme összeszűkült, amikor közöltem vele, hogy Miával elköltözünk: az apámmal és a mostohaanyámmal, Charlotte-tal fogunk lakni. Mia alig volt hét hónapos, és apja túl sok dühkitörésének volt már a tanúja; a csapkodás és a rombolás már engem is kikészített.

– Megnéztem a neten – mondtam, és a zsebembe nyúltam egy darab papírért, miközben a csípőmön tartottam Miát. – Találtam egy tartásdíj-kalkulátort, és az összeg szerintem több mint igazságos.

Kikapta a papírt a kezemből, összegyűrte és az arcomba dobta, de közben dühös tekintetét folyamatosan az enyémbe fúrta. – Nem fizetek neked tartásdíjat – mondta tagoltan. – Neked kéne fizetned nekem! – Fel-alá járkált, és a hangja egyre erősödött beszéd közben. – Nem mész sehova! – Miára mutatott. – Olyan hamar elveszem tőled, hogy köpni-nyelni se lesz időd. – Ezzel sarkon fordult, hogy elmenjen, de mérgében még felüvöltött, és akkorát ütött az öklével az ajtóba, hogy az betört. Mia kirántotta magát, és olyan magas hangon sikoltott, amilyet még soha addig nem hallottam.

A kezem remegett, miközben az otthoni bántalmazás segélyvonalát hívtam. Alig tudtam elmagyarázni, mi történt, mikor Jamie elkezdett folyamatosan hívogatni. Azt tanácsolták, hogy tegyem le, és hívjam a rendőrséget. Pár perccel később egy járőrautó villogó fénye világította be a lakókocsi teljes oldalát. Egyetlen rendőr kopogott finoman a betört ajtón. Olyan magas volt, hogy a feje majdnem a plafonig ért. Miközben elmeséltem, mi történt, feljegyzett pár dolgot, megvizsgálta az ajtót, bólogatott, és megkérdezte, jól vagyok-e. Hogy biztonságban érezzük-e magunkat. Egyévnyi bántás, fenyegetés és üvöltözve szitkozódás után ez a kérdés nagy megkönnyebbülést jelentett. Jamie dühének nagy része láthatatlan volt. Nem voltak rajtam zúzódások, se vörös foltok. De az ajtóra rá lehetett mutatni. Meg tudtam kérni valakit, hogy nézze meg. Azt mondhattam: – Ezt ő tette. Ezt tette velünk.

A rendőrségi jelentés, amit a rendőr ott hagyott, igazolta, hogy nem vagyok őrült. Úgy hordtam magammal a táskámban hónapokig, mint egy igazolványt.

A főút mellett álló átmeneti lakóépületben töltött első pár éjszaka tele volt bizonytalansággal. Megrémisztett minden zaj, ami az épület falain és a padlóján átszűrődött. Folyamatosan ellenőriztem, hogy az ajtó biztosan zárva van-e, amikor otthon vagyunk, pedig ezt korábban sosem tettem. De most csak mi ketten voltunk, a lányom és én, és csak én tudtam megvédeni magunkat.

Amikor a menhelyen laktunk, a kocsibehajtó egyenesen a faház ajtajához vezetett, ezért az autónk rögtön kint parkolt, ha valaha is el kellett volna szöknünk. Sosem láttam vagy hallottam a szomszédaimat, akik mind külön faházban laktak, és természet vett minket körül – fák és mezők, amelyek békességet árasztottak, nem bajt. Az a kis hely a miénk volt, és nem kellett behatolástól tartanom. De ebben a lakásban a falak és a padló borzasztó vékonynak tűntek, és annyi ismeretlen hang szűrődött keresztül rajtuk. A lépcsőházban idegenek jöttek-mentek, és üvöltöztek egymással. Sokszor bámultam a bejárati ajtómra, mint az egyetlen dologra köztem és a világ többi része közt, és tudtam, hogy valaki bármikor betörhet rajta.

Lakások vettek minket körül abban a szürke téglatestben, de azt, hogy laknak bennük, csak a falak mögül hallható hangok, a kukában magasan tornyosodó szemét és a parkolóba behajtó autók bizonyították. Talán nagyobb biztonságban éreztem volna magam, ha találkozom a szomszédaimmal, ha látom, miféle emberek. Az