A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Veronica Roth: Chosen Ones

A John Joseph Adams Book, Houghton Miffl in Harcourt, 2020, New York

Fordította: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Hegyi Péter

Tördelés: Kovács Mária

Copyright © 2020 by Veronica Roth

All rights reserved

Cover illustration copyright © Hegyi Péter, 2021

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-111-4

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Chicagónak,
a városnak, amely kitart

ELSŐ
RÉSZ

RÉSZLET

Jessica Krys komikus standup-előadásából

Laugh Factory, Chicago, 2011. március 20.

Van egy kérdésem: honnan a fenéből szedtük a „Sötét Nagyúr” nevet? Ez a fickó egyszer csak felbukkan egy kibaszott füstfelhőben vagy miben, szó szerint ízekre tépi az embereket – a jelek szerint pusztán az elméje erejével –, csatlósokból álló sereget toboroz, egész városokat töröl el a föld színéről, az emberiség történelmében eddig ismeretlen mértékű pusztítást okoz… és nem tudunk valami frappánsabbal előrukkolni, mint a „Sötét Nagyúr”? Ennyi erővel akár az után az ijesztő fickó után is elnevezhetnénk, aki a társasházunkban lakik és a kelleténél kicsit hosszabban bámul a liftben. Tudják, akinek olyan nyirkos, puha keze van. Tim. A neve Tim.

Személy szerint én valami olyasmit választottam volna, mint a „Végzet előjele emberi formában” vagy a „Rohadtul Rémisztő Gyilkológép”, de sajnos engem senki nem kérdezett.

RÉSZLET

A Sötét Nagyúr és a modern mágia felemelkedése

CÍMŰ KÖNYVBŐL

írta Stanley Wiśniewski professzor

Természetesen vannak olyanok, akik azzal érvelnek, hogy a nem hivatalosan „mágia” névvel illetett, kevéssé ismert erő valamilyen formában mindig is létezett a földön. Az emberi történelem kezdetétől fogva léteznek természetfeletti incidensekről szóló legendák, Hérodotosz szélnek parancsoló mágjaitól kezdve az ősi Egyiptom dzsedijeiig, akik a Westcar-papirusz feljegyzései szerint madarakat, többek között ludakat és pelikánokat fejeztek le, majd keltettek életre. Kétségkívül szinte minden nagyobb vallás szerves részét képezi a vizet borrá változtató Jézus Krisztustól kezdve a haiti vudupraktikákon át a Dīrgha Āgamában levitáló théraváda buddhistákig – noha ezeket gyakorlóik nem „varázslatként” emlegetik.

Ezek a kisebb-nagyobb léptékű történetek minden kultúrában és területen megtalálhatók az idők kezdetétől fogva. A tudósok korábban azt mondták volna, hogy egyszerűen ilyen az emberi természet, hogy képzelt mesékkel magyarázza meg azt, amit nem ért, vagy így fújja nagyobbra azokat, akiket önmagánál magasabb rendűnek vagy rangúnak érzékel. De aztán jött a Sötét Nagyúr, és vele együtt a Csapások – a hírhedten katasztrofális események, amelyeket nem lehetett megmagyarázni, hiába próbálkoztak ezzel hősiesen a tudósok. Talán egyáltalán nincsen igazság az ősi legendákban. De talán mindig is létezett valamilyen szupranormális erő, egy kevéssé értett energia, amely kihat a világunkra.

Bármilyen elméletet vélelmezünk is, egyvalami bizonyos: semmiféle „mágia” nem volt korábban olyan nyilvánvaló vagy hatalmas, mint a Csapások, amelyekkel a Sötét Nagyúr az emberiséget sújtotta. Jelen tanulmány célja a különféle hipotézisek feltérképezése, hogy mi lehet ennek az oka. Más szavakkal: miért most? Milyen körülmények vezettek a Sötét Nagyúr érkezéséhez? Milyen cél érdekében munkálkodott, mielőtt terveit meghiúsította az öt Kiválasztottunk? Milyen hatást gyakorolt a bolygóra a halála óta?

SLOANE ANDREWS MAGASRÓL TESZ MINDENRE (HALÁLKOMOLYAN)

Rick Lane

Trilby magazin, 2020. január 24.

Nem kedvelem Sloane Andrewst. De szívesen lefeküdnék vele.

Egy környékbeli kávézóban találkozom vele, az egyik törzshelyén – legalábbis ő annak nevezi. A barista nem ismeri fel benne sem a törzsvendéget, sem annak az öt kamasznak az egyikét, akik majdnem egy évtizede kiiktatták a Sötét Nagyurat. Ez őszintén szólva elképesztő, mert azon túl, hogy Sloane Andrewst a világon mindenhol felismerik, olyan kicsattanó és tiszta szépséggel bír, amit az ember szívesen összekoszolna. Nem látszik, hogy sminket viselne, makulátlan bőrével és nagy, kék szemével két lábon járó, beszélő kozmetikai reklám. Amikor belép, egy Cubs baseballsapka van rajta, amelynek hátsó részén áthúzta a haját, szürke pólója csábítóan feszül, szakadt farmerje látni engedi hosszú, formás lábát, amelyre tornacipőt húzott. Öltözéke azt üzeni, hogy fikarcnyit sem érdeklik a ruhák, sem a magas, karcsú test, amelyet beburkolnak.

És az a helyzet Sloane-nal, hogy neki el is hiszem. Elhiszem, hogy mindent leszar, beleértve a találkozónkat is. Még az interjút sem akarta. Azt mondta, csak azért egyezett bele, mert a fiúja, Matthew Weekes, szintén Kiválasztott, megkérte, hogy támogassa új könyve promócióját, amelynek a címe Még mindig Kiválasztott (megjelenés: február 3.).

Az interjút megelőző levelezésünk során nem sok ötlete volt, hogy hol találkozzunk. Bár Chicagóban mindenki tudja már, hol lakik Sloane – a felsőváros északi kerületében, néhány háztömbre a Lake Shore Drive-tól –, kerek perec megtagadta, hogy a lakásán fussunk össze. Nem járok sehová, írta. Ha kimozdulok, leszólítanak. Szóval, hacsak nem akar lépést tartani velem futás közben, marad a Java Jam, vagy sehol.

Nem vagyok benne biztos, hogy képes lennék egyszerre jegyzetelni és kocogni, ezért a Java Jam mellett maradtunk.

Miután szerzett magának egy kávét, leveszi a baseballsapkát, és haja úgy omlik a vállára, mintha egy matracon henteregne. Valamitől azonban – talán a kicsit túl közel ülő szemei teszik, vagy ahogyan hirtelen félrebillenti a fejét, amikor nem tetszik neki valami, amit hall – ragadozómadárra emlékeztet. Egyetlen pillantásával fordított a kockán, és most én vagyok óvatos, nem ő. Az első kérdésembe belebicsaklik a nyelvem, de hiába mosolyodnának el mások, hogy megkedveltessék magukat velem, Sloane csak bámul rám.

– Közeledik a Sötét Nagyúr fölött aratott győzelmük tizedik évfordulója – mondom. – Milyen érzés?

– Mint a túlélés – mondja. A hangja színtelen és éles. Végigfut a hideg a hátamon, és nem tudom, ez jó dolog-e, vagy sem.

– Nem diadal? – kérdezem, mire csak a szemét forgatja.

– Következő kérdés – válaszol, és most először kortyol a kávéjába.

Ekkor tudatosul bennem, hogy nem kedvelem. Ez a nő több ezer – nem is, több millió – életet mentett meg. A fenébe is, így vagy úgy valószínűleg az én életemet is megmentette. Tizenhárom éves korában őt és négy másik gyereket megnevezte egy prófécia, mint akik legyőznek majd egy mindenható, velejéig gonosz lényt. Tucatnyi csatát élt túl a Sötét Nagyúrral – beleértve egy rövid ideig tartó elrablást is, amelynek részleteit sosem árulta el –, és sértetlenül és gyönyörűen keveredett ki belőle, híresebben, mint a történelem során bárki. Mindennek a tetejében tartós kapcsolatban van Matthew Weekesszel, a csodafiúval, a Kiválasztottak Kiválasztottjával, aki alighanem a világ legkedvesebb embere. Ennek ellenére továbbra sem kedvelem a nőt.

Őt viszont ez marhára nem érdekli.

Ezért akarok lefeküdni vele. Mintha azzal, hogy meztelenül az ágyamban van, valamiféle melegséget vagy érzelmet tudnék kicsiholni belőle. Alfahímet csinál belőlem, vadászt, aki minden erejével azon van, hogy elkapja a bolygó legmegfoghatatlanabb zsákmányát, és felszögezze a fejét trófeaként a nappali falára. Talán ezért szólítják le lépten-nyomon – nem azért, mert szeretik, hanem mert szeretni akarják, szerethetővé akarják tenni.

Amikor leteszi a csészét, meglátom a sebhelyet a jobb kézfején. Széles, az egész kezén végighúzódik, csomós és szabálytalan szélű. Soha nem árulta el senkinek, hogyan szerezte, és biztos vagyok benne, hogy nekem sem fogja, de muszáj megkérdeznem.

– Elvágtam egy papírral – mondja.

Biztos vagyok benne, hogy csak viccel, ezért nevetek. Megkérdezem, elmegy-e a Tízéves Emlékmű felavatására – ez egy művészi installáció, amelyet a Sötét Nagyúr vereségének helyszínén állítottak fel –, mire azt feleli: – A melóval jár –, mintha ez csak egy irodai munka volna, amire a szó szerint vett végzet helyett jelentkezett.

– Úgy hallom, nem élvezi – mondom.

– Mi buktatott le? – somolyog.

Az interjú előkészítése során megkérdeztem néhány barátomat, mit gondolnak róla, hogy képet alkothassak arról, mit tart Átlag Jóska Sloane Andrewsról. Egyikük megjegyezte, hogy még sosem látta mosolyogni, és ahogy itt ülök vele szemben, megfordul a fejemben, hogy talán soha nem is szokott. Még hangosan is kimondom – kíváncsi vagyok, hogyan reagál.

Mint kiderül, nem túl jól.

– Ha pasi lennék, akkor is feltenné ezt a kérdést? – kérdezi.

A lehető leggyorsabban elterelem erről a témáról a beszélgetést. Ami egyre kevésbé hasonlít beszélgetésre, és egyre inkább az aknakereső játékra, ahol nőttön-nő bennem a feszültség, ahogy egymás után kattintok rá a négyzetekre, minden kattintással növelve az esélyét, hogy felrobbantom az egyik aknát. Még egyet kattintok: arról kérdezem, az évnek ez a szaka visszahozza-e az emlékeit. – Igyekszem nem gondolni rá – mondja. – Ha megtenném, az életem olyan lenne, mint egy átkozott adventi naptár. Minden egyes napra egy másik formájú Sötét Nagyúr csokoládé, de mindegyiknek szaríze van. – Ismét kattintok, megkérdezem, vannak-e jó emlékek is, amik közül válogathat. – Mind barátok voltunk, tudja? Mindig azok leszünk. Amikor együtt vagyunk, szinte kizárólag belsős poénokban beszélünk. – Hű. Arra gondolok, ezen a ponton biztonságosan rákérdezhetek a másik négy Kiválasztottra: Esther Parkra, Albert Summersre, Ines Mejiára és természetesen Matthew Weekesre.

Itt végre elkapjuk a fonalat. Az úgynevezett Kiválasztottak találkozásuk után hamar barátságot kötöttek, és Matt született vezér volt. – Ő egyszerűen ilyen – mondja Sloane úgy, mintha ez bosszantaná. – Mindig magához ragadja az irányítást, felelősséget vállal. Emlékeztet minket arra, hogy megvitassuk az adott helyzetben felmerülő morális kérdéseket. Ilyesmik. – Meglepő módon kezdetben nem Matt-tel találta meg a közös hangot, hanem Albie-val. – Csendes volt – mondja dicséretként. – Mindannyiunknak meghaltak a fivérei és az apja, elvégre ez a prófécia része volt, de az én bátyám halála volt a legfrissebb. Szükségem volt a csendre. Ráadásul a középnyugat és Alberta hasonló helyek.

Albert és Ines együtt élnek Chicagóban – plátói alapon, mert Ines leszbikus –, Esther pedig múlt évben hazautazott a kaliforniai Glendale-be, hogy gondoskodjon betegeskedő anyjáról. Sloane azt mondja, a távolságot nehezen viselik, de szerencsére tudják követni Esthert az aktív (és népszerű) Insta!-oldalán, amelyen élete minden apró-cseprő pillanatát megosztja.

– Mit gondol a Mind Kiválasztottak mozgalomról, amelyik az elmúlt években jelent meg? – kérdezem. A Mind Kiválasztottak mozgalom egy kicsi, de nagyhangú csoport, amelyik a többi négy Kiválasztott szerepét hangsúlyozza ki a Sötét Nagyúr legyőzésében ahelyett, hogy a győzelmet elsősorban Matthew Weekesnek tulajdonítaná.

Sloane nem szépíti a dolgot. – Azt gondolom, hogy rasszista.

– Egyesek szerint meg az, hogy Mattet maguk fölé emelik, szexista – hívom fel a figyelmét.

– Az a szexista, ha nem foglalkozik azzal, amit mondok, és azt sugallja, hogy nem tudok eleget – feleli. – Azt gondolom, hogy Matt az igazi Kiválasztott. Számtalanszor elmondtam már. Ne csináljon úgy, mintha nekem tenne szívességet azzal, ha lehúzza.

Ezután a beszélgetést a Kiválasztottakról a Sötét Nagyúrra terelem, és ez az a pont, amikor minden félresiklik. Megkérdezem Sloane-t, mivel keltette fel a Sötét Nagyúr kitüntetett figyelmét. A szemembe nézve kiissza kávéja maradékát, és amikor leteszi a csészét, remeg a keze. Aztán felteszi a Cubs sapkát arra a szépséges, látszólag szeretkezéstől zilált hajára, és kijelenti: – Na jó, akkor végeztünk.

És ha azt mondja, végeztünk, akkor végeztünk, mert Sloane már kint is van. Ledobok egy tízest az asztalra, és utánaszaladok, nem akarom ilyen könnyen feladni. Említettem már, hogy Sloane Andrews vadászt csinált belőlem?

– Egyetlen tabutémát szabtam meg – förmed rám. – Emlékszik, mi volt az? – Kipirult, dühös és ragyogó, félig domina, félig dörzsölt, sziszegő utcamacska. Miért vártam ennyi ideig azzal, hogy feldühítsem? Mindvégig láthattam volna ezt is.

A tabutéma természetesen a Sötét Nagyúrhoz fűződő kapcsolata volt. Megjegyzem, hogy igazán nem gondolhatta, hogy majd türtőztetem magam. Ez a legérdekesebb téma vele kapcsolatban.

Úgy néz rám, mintha egy sikátor tócsájában ázó papírfecni volnék, közli, hogy baszódjak meg, és keresztülvág a forgalmas úton, hogy megszabaduljon tőlem. Ezúttal engedem elmenni.

1

A Csapás minden alkalommal ugyanolyan: az emberek mind sikoltozva menekülnek az óriási, sötét és kaotikus felhő elől, de soha nem futnak elég gyorsan. Felrántja őket valamilyen erő, bőrük leszakad csontjaikról, miközben még élnek, és érzik, vérük úgy fröccsen szét, mint a lecsapott szúnyogokból, úristen.

Sloane zihálva riadt fel. Hallgass, mondta magának. Lábujjait begörbítette; a padló itt, a Sötét Nagyúr házában hideg volt, és a bakancsát elvették. Találnia kell valami nehezet vagy hegyeset – nyilvánvalóan túl nagy kérés lenne, ha mindkettő teljesülne, ennyire még sosem volt szerencsés.

Feltépte a fiókokat: kanalakat, villákat, szedőlapátokat talált. Egy maréknyi befőttesgumit, csipeszeket. Miért vette el a férfi a bakancsát? Mi félnivalója van egy tömeggyilkosnak egy lány Doc Martensétől?

Helló, Sloane, suttogta a Sötét Nagyúr a fülébe, mire a nő elfojtotta zokogását. Újabb fiókot rántott ki, és egy sor markolatot pillantott meg, a késpengék egy műanyag tartóba mélyedtek. Éppen kihúzta a henteskést, amikor reccsenést hallott maga mögött: egy láb nehezedett a padlóra.

Sloane megpördült, talpa hozzátapadt a linóleumhoz, és csapott egyet a késsel.

– Jézusom! – Matt elkapta a csuklóját, és egy pillanatig csak nézték egymást karjuk és a kés fölött.

Sloane levegő után kapott, amikor tudatára ébredt a valóságnak. Nem a Sötét Nagyúr házában volt, nem a múltban, hanem a lakásban, amelyen Matthew Weekesszel osztozott.

– Ó, istenem. – Sloane keze elernyedt, mire a kés csörömpölve a padlóra esett, és pattant egyet a lábuk között. Matt a vállára tette a kezét, tenyere meleg volt.

– Itt vagy? – kérdezte.

Korábban is kérdezte tőle, tucatszor is. A tartójuk, Bert, magányos farkasnak nevezte Sloane-t, és csak ritkán kényszerítette, hogy csatlakozzon a többiekhez a kiképzésen vagy a küldetéseken. Hadd csinálja a maga módján, mondta Bert Mattnek, amint nyilvánvalóvá vált, hogy Matt a vezetőjük. Akkor jobb eredményeket érsz el. Matt pedig pont ezt tette, és csak akkor jelentkezett be nála, amikor muszáj volt.

Itt vagy? A telefonban, suttogva, az éjszaka közepén, vagy egyenesen az arcába, amikor a lány figyelme elkalandozott. Sloane-t kezdetben bosszantotta a kérdés. Hát persze hogy itt vagyok, hol a picsában lennék? De most azt jelentette, hogy Matt megértett valamit vele kapcsolatban, amit soha nem ismertek el: Sloane nem volt mindig képes igennel felelni.

– Igen – mondta.

– Oké. Maradj itt, rendben? Hozom a gyógyszeredet.

Sloane a márvány konyhapultra támaszkodott. A kés a lábánál hevert, de nem mert hozzányúlni. Csak várt, lélegzett, és bámulta a szürke örvénylést, ami egy öregember arcélére emlékeztette.

Matt egyik kezében kis, sárga pirulával, a másikban vizespohárral tért vissza, amelyet az éjjeliszekrényen talált. Sloane mindkettőt remegő kézzel vette el, és mohón lenyelte a gyógyszert. Jöjjön a benzodiazepin sodró nyugalma! Ő és Ines egyszer részegen ódát írtak a tablettákhoz, dicsérték szép színeiket és gyors hatásukat, és hogy elérték azt, amit semmi más nem tudott.

Letette a pohár vizet, és a padlóra rogyott. Érezte a padló hidegét a pizsamanadrágján keresztül – azt viselte, amelyiken lézerszemű macskák voltak –, de ezúttal a hideg lehorgonyozta. Matt boxerben leült a hűtőszekrény mellé.

– Figyelj – kezdte Sloane.

– Nem kell kimondanod.

– Na persze, majdnem ledöftelek, de nem szükséges bocsánatot kérnem.

Matt tekintete lágy volt és aggodalmas.

– Csak azt akarom, hogy rendben légy.

Minek is nevezte az a borzalmas cikk? „Alighanem a világ legkedvesebb embere?” Sloane legalább ebben nem vitatkozott Rick Lane-nel, a Paraarccal. Matt összevont szemöldöke örökös együttérzést és azzal együtt nagy szívet jelzett.

Matt a nő lába mellett heverő henteskésért nyúlt. Hosszú volt, majdnem, mint az alkarja.

Sloane szeme égett. Behunyta.

– Nagyon sajnálom.

– Tudom, hogy velem nem akarsz beszélni róla – mondta Matt. – De mit szólnál valaki máshoz?

– Kihez?

– Például dr. Novakhoz? A Háborús Veteránok Hivatalából, emlékszel? Beszéltünk vele a javítóintézetben.

– Én nem vagyok katona – mondta Sloane.

– Az lehet, de ő tudja, milyen a PTSD.

Sloane-t sosem diagnosztizálták hivatalosan – bár kétségtelenül poszttraumás stressz szindrómája volt. De furcsa volt hallani, hogy Matt milyen magától értetődően beszél róla, mintha csak nátha volna.

– Jól van. – Vállat vont. – Reggel felhívom.

– Tudod, a helyedben bárki másnak is szüksége lenne terápiára – mondta a férfi. – Azok után, amiken keresztülmentünk. Úgy értem, Ines is járt.

– Ines is járt terápiára, de még mindig úgy csapdázza be a lakását, mintha a Reszkessetek betörőket akarná újrajátszani – mondta Sloane.

– Oké, ő rossz példa. – Az ablakon átsütött a hátsó lépcső fölötti lámpa fénye, és narancssárga kontrasztot alkotott Matt sötét bőrével.

– Neked sosem volt rá szükséged – mondta Sloane.

Matt felvonta a szemöldökét.

– Mit gondolsz, hová tünedeztem el a Sötét Nagyúr halála utáni évben?

– Nekünk azt mondtad, orvoshoz mész.

– Miféle orvoshoz kell több hónapon át hetente visszajárni?

– Nem tudom! Azt gondoltam, valami baj van a… – Sloane az ágyéka felé intett. – Tudod. A fiúkkal, vagy valami.

– Tisztázzunk valamit. – Matt vigyorgott. – Azt gondoltad, valamilyen kínos egészségügyi problémám van, amivel hat hónapon át rendszeresen orvoshoz kell járnom… és soha nem kérdeztél rá?

Sloane elfojtotta mosolyát.

– Szinte csalódott a hangod.

– Nem, dehogyis. Csak le vagyok nyűgözve.

Amikor találkoztak, Matt tizenhárom éves, nyakigláb kamasz volt, csupa szöglet, aki azt sem tudta, hol kezdődik és hol ér véget a teste, de a mosolya mindig ilyen volt.

Sloane tucatszor is beleszeretett, mielőtt rájött volna, hogy szereti: amikor a fiú parancsokat kiabált egy Csapás fülsiketítő szélzúgásában, hogy mindannyian túléljék, amikor ébren maradt vele a hosszú autóutakon az országon át, miután mindenki más már elaludt, amikor felhívta a nagymamáját, és a hangja ellágyult. Soha senkit nem hagyott magára.

Sloane lábujjai begörbültek a csempén.

– Voltam már korábban. Mármint terápián – mondta. – Tizenhat éves korunkban néhány hónapig jártam.

– Tényleg? – Matt összevonta a szemöldökét. – Soha nem említetted.

Sok olyan dolog akadt, amit Sloane nem mondott el neki, sem senki másnak.

– Nem akartam, hogy aggódjatok – mondta. – És még mindig nem akarom, ezért… ne említsd a többieknek, jó? Nem akarom viszontlátni az Esquire magazinban azzal a szalagcímmel, hogy „Rick Lane megmondta előre”.

– Persze. – Matt megfogta a kezét, és ujjaik összekulcsolódtak. – Le kéne feküdnünk. Négy óra múlva fel kell kelnünk az emlékmű felavatására.

Sloane bólintott, de addig ültek a konyha padlóján, amíg a gyógyszer el nem kezdett hatni és abba nem hagyta a remegést. Akkor Matt eltette a kést, felsegítette, és mindketten lefeküdtek aludni.

SZIGORÚAN BIZALMAS

SZUPRANORMÁLIS JELENSÉGEKET
KUTATÓ ÜGYNÖKSÉG

2019. október 4.

Sloane Andrews

IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII

IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII

Hivatkozási szám: H-20XX-74545

Tisztelt Ms. Andrews!

Az Információs és Adatvédelmi Koordinátori Iroda 2019. szeptember 13-án megkapta az ön, az Információ Szabadságáról Szóló Törvény (FOIA) értelmében 2019. szeptember 12-én keltezett kérvényét a Ringer projekt információinak vagy feljegyzésének megismerésére.

A kért feljegyzések közül több még mindig bizalmas információnak minősül. Azonban, tekintettel az Egyesült Államok kormányának szolgálatában eltöltött éveire, a legmagasabb biztonsági besorolású anyagok kivételével engedélyezzük a hozzáférést az anyagokhoz. Adatbázisunkból kikerestük a korábban elérhetővé tett feljegyzéseket, és a következő, csatolt dokumentumokat találtuk, mindösszesen 120 oldal terjedelemben, amelyekről úgy gondoljuk, hogy megfelelnek a kérvényében foglaltaknak. A dokumentumok rendelkezésre bocsátásáért díjat nem számolunk fel.

Tisztelettel:

Mara Sanchez

információs és adatvédelmi koordinátor

SZIGORÚAN BIZALMAS

2

Amikor másnap reggel Sloane ébresztőórája megszólalt, azonnal bevett még egy szem benzót. Szüksége lesz rá az előtte álló napon; aznap délelőtt részt kell vennie a Tízéves Emlékmű felavatásán, amelyet a Sötét Nagyúr támadásai során életüket vesztett áldozatok emlékére emeltek, este pedig a Tíz Év Béke gálán, hogy megünnepeljék a Sötét Nagyúr legyőzése óta eltelt időt.

Chicago városa egy Gerald Frye nevű művészt kért fel az emlékmű megépítésére. Portfóliója alapján sokat merített a minimalista Donald Judd munkásságából, mert az emlékmű csupán egy fémdoboz volt a folyó mellett, ahol a Hurok közepén emelkedő ronda torony állt régen, és amelyet hatalmas, üres tér vett körül. A kocka kicsinek látszott a környező felhőkarcolók karéjában, amelyek a felavatás napján, ahogy Sloane autója megérkezett, csillogtak a fényben.

Matt sofőrt fogadott, hogy ne nekik kelljen parkolniuk, ami jó ötletnek bizonyult, mert az egész városban nyüzsögtek az emberek, és a tömeg olyan sűrű volt, hogy a vezetőnek rá kellett tenyerelnie fekete Lincolnjuk dudájára, hogy átjussanak. Az emberek többsége még így sem hederített a hangra, csak amikor már megérezték a térdhajlatukban a motorháztető melegét.

Amint közel értek, egy rendőr átengedte autójukat egy sorompón, és végigcsorogtak egy üres útszakaszon az emlékműig. Sloane érezte vére lüktetését a szeme mögött, mint egy fejfájást. Amint Matt kinyitja az ajtót, és kilép a fénybe, mindenki tudni fogja, kik ők. Az emberek fölemelik majd a telefonjaikat és videóra veszik az egészet. Képeket és noteszeket és a karjukat a korláton átdugdosva kérnek majd autogramot. Matt és Sloane nevét sikoltozzák majd, sírnak és tülekednek, és elmesélik, kit és mit veszítettek el.

Sloane szeretett volna hazamenni. Helyette a ruhájába törölte a tenyerét, nagy levegőt vett, és Matt vállára tette a kezét. Az autó megállt. Matt kinyitotta az ajtót.

Sloane mögötte lépett ki, és mintha egy hangokból álló falba rohant volna. Matt vigyorogva fordult felé, és a fülébe súgta:

– El ne felejts mosolyogni.

Sloane-nak sok férfi mondta már, hogy mosolyogjon, de mind csak valamiféle hatalmat akart gyakorolni fölötte. Matt viszont csak meg akarta védeni. Saját mosolya is fegyver volt a rasszizmus szelídebb és alattomosabb formája ellen, ami jelen volt, amikor az emberek követni kezdték a boltban, mielőtt felismerték volna, vagy feltételezték, hogy durva környéken nőtt fel, nem pedig az Upper East Side-on, vagy erősködtek, hogy Sloane és Albie mentették meg a világot, mintha Mattnek, Esthernek és Inesnek semmi köze nem lenne hozzá. Jelen volt a csendben, a habozásban, a figyelmetlen tréfálkozásban és az esetlenkedésben.

A rasszizmusnak akadtak erőszakosabb formái is, de azok ellen nem védett a mosoly.

Matt a korláthoz préselt tömeghez sétált. Sokan a fényképeit, újságkivágásokat, könyveket szorongattak. Matt elővett zsebéből egy fekete filctollat, és mindegyikre gyorsan rákanyarította az MW kezdőbetűket, a két betű egymás inverze volt. Sloane a távolból nézte, a káosz egy pillanatra sem tudta elvonni a figyelmét. Matt egy szelfihez közel hajolt egy középkorú, vörös hajú nőhöz, aki nem tudta, hogyan kell használni a telefonját; a férfi elvette tőle, hogy megmutassa, hogyan váltson át az előlap kamerájára. Akárhová ment, az emberek darabkákat osztottak meg vele magukból, néha hálaként, néha azoknak a történeteinek formájában, akiket elvesztettek a Sötét Nagyúr miatt. Matt mindent elviselt.

Sloane néhány perc után odament hozzá, és a vállára tette a kezét.

– Nagyon sajnálom, Matt, de mennünk kell.

Az emberek természetesen felé is nyúlkáltak, a Trilby cikkének másolatát lobogtatták, egyik oldalon az ő arcképével, a másikon meg Rick Lane szexista bunkóságaival. Egyesek a nevét kiabálták, de ügyet sem vetett rájuk, ahogy máskor sem. Matt fegyverei a nagylelkűség, a kedvesség, az udvariasság voltak. Sloane-é a távolságtartás, a kihúzott derék, a kíméletlen közömbösség megjátszása.

Matt végignézett a fekete, iskolai egyenruhás tinédzserek során. Az egyik lány kis fonatokban viselte a haját, gyönggyel a végükön. Ahogy a lány szökdécselt, a gyöngyök összeverődtek. A kezében egy felírótábla volt; egy újabb petíciónak nézett ki.

– Egy pillanat – mondta Matt Sloane-nak, és odament az egyenruhás csoporthoz. A nőt kicsit bántotta, hogy lerázták, de az érzés elillant, amikor meglátta, hogy Matt testtartása megváltozik, válla ellazul.

– Szia! – mondta vigyorogva Matt a hajfonatos lánynak.

Sloane kis szúrást érzett a mellkasában. Mattnek volt olyan oldala, amelyhez ő soha nem tud kapcsolódni, olyan nyelve, amelyen ő soha nem hallja beszélni, mert amikor ő is jelen van, a szavak eltűnnek.

Úgy döntött, Matt nélkül megy tovább. Nem számít, hogy a barátja időben odaér-e a ceremóniára. Mindenki megvárja.

Végigment a keskeny úton, amelyet a rendőrség kialakított a tömegben. Föllépdelt a színpadra, mely az emlékmű fémdobozával szemben állt – utóbbi akkora volt, mint egy átlagos hálószoba, a semmi közepén.

– Slo! – Esther tizenhárom centis sarkú cipőben és fekete bőrnadrágban állt a pódiumon, és onnan integetett. Fehér blúza épp csak annyira volt bő, hogy elegáns legyen, és messziről az arca majdnem olyan volt, mint amikor legyőzték a Sötét Nagyurat – de minél közelebb ért Sloane, annál nyilvánvalóbb lett, hogy a sima ragyogást az alapozóval, a púderrel, a bronzosítóval és még isten tudja, mi mindennel érte el.

Megkönnyebbülést jelentett látni Esthert. Amióta visszaköltözött az anyjához, hogy gondoskodjon róla, ötük között már nem olyan volt a viszony, mint régen. Sloane felment a lépcsőn a színpadra, és fejét rázva hárította el a biztonsági őr felajánlott karját, majd átölelte Esthert.

– Csinos ruha! – dicsérte Esther, amikor végre elengedték egymást. – Matt választotta?

– Képes vagyok magam kiválasztani a ruháimat – mondta Sloane. – Hogy…

Meg akarta kérdezni, hogy van Esther anyja, de a másik nő már elővette a telefonját, és kitartotta egy szelfihez.

– Ne – mondta Sloane.

– Slo… Ne már, akarok egy közös fotót!

– Nem, te meg akarsz mutatni egy közös fotót vagy egymillió embernek az Instá!-n, és az teljesen más.

– Lövök egyet, akár mosolyogsz, akár nem, szóval jobb, ha nem táplálod a pletykákat, miszerint egy szemét ribi vagy – mondta Esther.

Sloane az égnek emelte a tekintetét, majd berogyasztotta a térdét, és belehajolt a képbe. Még valami mosolyfélét is kipréselt magából.

– De csak egyet, rendben? – kérdezte. – Direkt nem vagyok fent a közösségi felületeken.

– Értem, mert te annyira alternatív meg autentikus vagy, vagy mi – legyintett Esther, aztán a telefonja fölé hajolt. – Bajszot rajzolok neked.

– Az aztán passzol egy szörnyű csata tizedik évfordulójához.

– Jól van, akkor majd csak úgy simán teszem ki. Olyan uncsi vagy.

Ismerős volt a civakodásuk. Sloane és Esther most Ines és Albie felé fordultak, akik a pódium mellett ültek majdnem egyforma fekete öltönyben és nadrágkosztümben. Ines gallérja kicsit szélesebb volt, Albie nyakkendője pedig kékebb, de Sloane nem látott más különbséget.

– Hol van Matt? – kérdezte Ines.

– A királyi alattvalóival – felelte Esther.

Sloane hátranézett. Matt még mindig a kamaszlánnyal beszélgetett, és homlokráncolva bólogatott valamire, amit a másik mondott.

– Egy perc és jön – fordult vissza a többiekhez.

Albie kábának tűnt, de talán csak azért, mert reggel nyolc óra volt, és általában tíz előtt nem kelt fel. Amikor azonban Sloane-ra nézett, ébernek, csupán fáradtnak tűnt. Odaintegetett a nőnek.

– Foglaltam neked helyet, Slo – veregette meg maga mellett a széket. Sloane leült mellé, keresztezett bokákkal és behúzott lábbal, ahogy a nagymamája tanította. Csak nem mutogatni akarod idegeneknek az alsóneműdet? Akkor meg tedd keresztbe a lábadat, lányom!

– Jól vagy? – kérdezte Albie-t.

– Á – mosolyodott el bágyadtan a fiatalember. – De ebben nincs semmi újdonság.

Sloane viszonozta az erőtlen mosolyt.

– Hé, gyerekek. – Egy férfi vágott át a színpadon. Szénfekete nadrágot és zakót viselt púderkék inggel, őszülő haját szépen hátrafésülte. Nem akárki volt, hanem John Clayton, Chicago polgármestere, akit egy „Talán nem annyira korrupt, mint a másik fickó” kampány után választottak meg. Chicago politikai életében már jó néhány éve ez volt a mottó. A „se hús, se hal” talán még senkire nem illett úgy, mint rá.

– Köszönöm, hogy eljöttetek – mondta Clayton, és sorra megrázta Sloane, Albie, Ines és Esther kezét. Matt épp időben jött fel a lépcsőn, hogy a polgármester vele is kezet fogjon. – Csak mondok néhány szót, aztán mind átsétálhattok az emlékművön. Mintha megáldanátok, oké? Aztán kimentünk titeket innen. Akarnak majd egy képet mindannyiunkról. Most? Jó, most.

Odaintette a fényképészt, aki úgy rendezte el őket, hogy az emlékmű éppen csak látható legyen mögöttük, és Matt legyen középen, kezével Sloane derekán. A nő nem tudta, mosolyognia kellene-e a Sötét Nagyúr legyőzésének tizedik évfordulóján. Ma az egész világ ünnepelni fog. Még Chicago is, amely olyan sokat veszített – a folyót kékre festik, Wrigleyville-ben patakokban folyik majd a sör, és a magasvasút olyan zsúfolt lesz, mint egy marhavagon. Sloane tudta, hogy a vidámság jó dolog, és az esemény utáni első években még várta is, de most egyre nehezebben viselte. Azt mondták neki, hogy idővel könnyebb lesz, de ezt eleddig nem érezte. A Sötét Nagyúr eleste utáni boldog, diadalmas érzés eltompult, és csak nyugtalanító elégedetlenség maradt utána, és annak a tudata, mi mindent veszítettek el a győzelem felé vezető úton.

Sloane nem mosolygott a fényképen. Miközben Esther a bumerángvideókról magyarázott a polgármesternek, Sloane visszaült Albie mellé. Matt közben a polgármester feleségével beszélgetett, aki megkérdezte, elmenne-e a felsővárosi új könyvtár megnyitójára, Ines pedig a szokásos ideges módon topogott. Albie kezét Sloane-éra tette, és megszorította.

– Hát, boldog évfordulót – mondta a nő.

– Ja – felelte a férfi. – Boldog évfordulót.

SZIGORÚAN BIZALMAS

70. TÖRVÉNYTERVEZET
A NEMZETI BIZTONSÁGI INTÉZKEDÉSEKRŐL

CÍMZETT: SZUPRANORMÁLIS JELENSÉGEKET

KUTATÓ ÜGYNÖKSÉG (ARIS)

TÁRGY: MAGYARÁZAT NÉLKÜLI

2004-ES KATASZTROFÁLIS ESEMÉNYEK

A 2005. február 2-ai események tükrében az elnök a Nemzeti Biztonsági Tanács találkozóján elrendelte, hogy a 2004-es katasztrofális incidensek kerüljenek kivizsgálásra, hátha mintázat fedezhető fel bennük. Minthogy az incidensek mind ez idáig konvencionális magyarázat nélkül maradtak, ez a feladat a Szupranormális Jelenségeket Kutató Ügynökség (ARIS) hatáskörébe esik.

Ennek megfelelően az ARIS-t megbízzák, hogy minél előbb végezze el a felmérést, és a következő Nemzeti Biztonsági Tanácsülésen mutassa be előzetes nézeteit. Csatolva a Nemzeti Biztonsági Tanács által eddig összegyűjtött cikkek a szóban forgó eseményekről.

Shonda Jordan

SZIGORÚAN BIZALMAS

Chillicothe Gazette

A TOPEKAI KATASZTRÓFÁRÓL TOVÁBBRA IS
HOMÁLYOSAK A HIVATALOS JELENTÉSEK

írta Jay Kaufman

TOPEKA, MÁRCIUS 6.: A 2004. március 5-én a kansasi Topekában bekövetkezett katasztrófa áldozatainak száma a legutolsó összesítés alapján 19327 fő – a hivatalos szervek azonban nem tudják, mi okozta a jelentős halálozást. Vagy ha tudják, nem árulják el.

A március 5-ei időjárás-jelentés borús időt jósolt, a legmagasabb nappali hőmérséklet 5 fok körül volt várható, 10 százalék eséllyel a csapadékra. A közeli városokban élő tanúk fel-felszakadó felhőzetről és enyhe szélről számoltak be. Pontosan 13.04-kor minden összezavarodott. A Nemzeti Meteorológiai Szolgálat egyik alkalmazottja az irodában uralkodó állapotokat „teljes fejetlenség”-ként írta le, és „sivító képernyőkről, kiabálásról” számolt be.

„Néhány percig úgy tűnt, mintha egy tornádó, egy földrengés és egy hurrikán tört volna ki egyszerre. A légnyomás őrülten megváltozott, és a rengéseket Kentuckyban is érezni lehetett. Még soha nem tapasztaltam ilyesmit,” számolt be forrásunk. Az állását féltő alkalmazott anonimitást kért. A Nemzeti Meteorológiai Szolgálat azóta közleményt bocsátott ki, miszerint nem adhatnak ki további részleteket a nyilvánosság részére, mivel nyomozás folyik az ügyben.

A szövetségi kormány hasonló állásponton van. A Nemzetbiztonsági Hivatal, valamint a Szövetségi Válságkezelő Ügynökség azóta is hallgat. A Szövetségi Nyomozóiroda azt nyilatkozta, hogy nyomozásuk eddig nem utal külföldi vagy hazai terrorizmusra, de jelen pillanatban nem is zárhatják ki a lehetőségét. Helyi szinten Topeka polgármestere, Hal Foster – aki az incidens idején a floridai Orlandóban volt szabadságon – részvétét és sajnálatát fejezte ki a történtek miatt, de nem beszélt arról, elmélete szerint mi történhetett.

Az eseményről a legtöbb információt polgároktól tudtuk összegyűjteni. Egy kansasi, lawrence-beli lakos, Andy Ellis egy drónt reptetett Topeka környékére, amelyet általában az új háza építésének megfigyelésére használt. A Topekáról készített felvételek, amelyeket Ellis egyszerre minden nemzeti hírcsatornának elküldött, szívszaggatóak. Épületek vázait, utcákon heverő holttesteket mutatnak, és ami a legkülönösebb, egyetlen élő növényt sem. A felvételek alapján Topeka minden egyes fája már csak aszott ágak és elszáradt levelek tömege.

Pontos magyarázatok híján a közvélemény összeesküvés-elméletek felé fordult, és földönkívüli-invázióról, félresikerült állami kísérletről, újfajta tömegpusztító fegyverről és a klímaváltozással összefüggő új időjárási jelenségről beszélnek. A hisztéria is széles körben elharapózott, és egyesek már óvóhelyet építenek az otthonukban, vagy új evakuációs terveket állítanak össze, amelyek a városközpont elhagyására biztatnak, ahelyett, hogy ott keresnének menedéket.

„Válaszokra van szükségünk”, mondta Fran Halloway Willardból, amely a Topeka környéki túlélő települések egyike. „Jogunk van tudni, miért haltak meg a szeretteink. És nem nyugszunk, amíg meg nem toroljuk.”

Portland Bugle

KATASZTRÓFA SÚJTJA PORTLANDET; A HALOTTAK SZÁMA TÖBB TÍZEZER

írta Arjun Patel

PORTLAND, AUGUSZTUS 20.: Augusztus 19-én egy jobb híján hurrikánként besorolt meteorológiai esemény sújtott le az oregoni Portlandre, árvizet, lakó- és egyéb épületek pusztulását vonva maga után. Ha a besorolása helytálló, ez lehet az első trópusi hurrikán, amely az írott történelem folyamán a nyugati partot éri.

A halottak száma a becslések szerint az ötvenezret is eléri, és ezzel ez a leghalálosabb természeti katasztrófa az Egyesült Államok történelmében, a második helyen a korábbi Topekai Csapással, amely végül csaknem 20 000 életet követelt. A Topekai Csapásra mind ez idáig nem érkezett elfogadott magyarázat.

Az időjárási esemény egyelőre zavarba ejti a tudósokat, akik a Csendes-óceán alacsony hőmérsékletével magyarázzák a nyugati part hurrikánmentességét. „A hurrikánok meleg vizeken fejlődnek ki”, mondja dr. Joan Gregory, a Wisconsin-Madison Egyetem légkörtudományi professzora. „Az egyik lehetséges magyarázat a klímaváltozás, de nem tudunk róla, hogy bárki a közelmúltban lényegesen magasabb hőmérsékletet mért volna a Csendes-óceánban. Ez rendhagyó eseménynek tűnik.”

A helyreállítási munkák során várhatóan több információra is fény derül. A halottakért csütörtökön 20 órakor tartanak gyertyagyújtásos megemlékezést a Pioneer Courthouse Square-en.

Rochester Observer

A KATASZTRÓFA SZÍVÉBEN LÁTTAK VALAKIT; ÖSSZEESKÜVÉS-ELMÉLETEK HARAPÓZNAK EL A SÖTÉT ALAKRÓL SZÓLÓ BESZÁMOLÓK NYOMÁBAN

írta Carl Adams

ROCHESTER, DECEMBER 7.: „Tiszta őrület volt”, mondja Brendan Peterson a minnesotai Suttonból, aki egyike a Minneapolist ért támadás túlélőinek, mely az év elején majdnem 85 000 életet követelt. A pusztítás centrumában tartózkodott, és pokoli szélviharról és repülő törmelékről számolt be. „Láttam egy nőt, aki a szemem láttára szakadt szét”, meséli remegő kézzel. „Még soha nem láttam ilyesmit, még a filmekben sem.”

Brendan túlélését a „puszta szerencsének” tulajdonítja, és ezzel nincs egyedül. A támadás szókimondóbb túlélői hasonló, borzalmas halálesetekről számolnak be, egyik véresebb, mint a másik. A túlélők egyvalamiben azonban egyetértenek: mindannyian láttak egy férfit, aki magabiztosan járkált a pusztítás közepette.

„Persze lehetett nő is”, mondja George Williams, egy másik suttoni lakos, Brendan Peterson szomszédja. „Mindenesetre embernek látszott. A leghátborzongatóbb dolog volt, amit életemben láttam.”

A katasztrófákat az Egyesült Államok kormánya „támadásként” kategorizálta, de egyelőre nem azonosítottak elkövetőket. Sokféle elmélet látott napvilágot az interneten, a hihetőtől kezdve (terroristák, ellenséges idegen államok) a teljesen abszurdig (földönkívüliek, egy bosszúálló isten).

„De nehéz volt kivenni”, fejti ki Brendan később az alakról, akit a minneapolisi támadás során látott. „Tetőtől talpig sötét volt. Láttam, amit láttam.”

3

A polgármester beszéde közhelyes szólamok csokra volt arról, hogy túl kell lépni a gyászon, hogy a jó mindig győzedelmeskedik a gonosz fölött és hogy tiszteljük a halottakat. A felénél Ines odahajolt Sloane-hoz, hogy elsuttogjon neki egy idézetet a Tiszta szívvel foci című sorozatból – „Akinek tiszta a szeme és szíve, az nem veszíthet” –, mire Sloane-nak el kellett takarnia a száját, hogy a tömegben ne vegyék észre, hogy nevet. Albie köhögőrohamot színlelt, és Esther Ines oldalába könyökölt. Matt komoly kifejezést erőltetett az arcára. Sloane egy pillanatra úgy érezte, visszakapott valamit.

Miközben a beszédek sorra követték egymást, vakuk villantak, tapsolt a tömeg. Sloane csatlakozott hozzájuk, és addig tapsolt, amíg már belefájdult a tenyere. Utána határozott kézfogások következtek, és végül eljött az idő, hogy a Kiválasztottak felszenteljék a Tízéves Emlékművet szent lépteikkel, vagy hogy is fogalmazott Clayton polgármester. Sloane kíváncsi volt, ezzel az ürüggyel levehetné-e a cipőjét, mert nyomta a lábujjait. Csak nem lehet felszentelni valamit kényelmetlen magas sarkúban!

A fémdoboz körüli teret lebetonozták. Amikor Sloane lement a színpadról, érezte a cipője talpán átsugárzó meleget. Mintha egy szürke tenger felszínén állt volna, és előtte száz méterre bronzsziget magasodna. Az volt az egyetlen meleg fényforrás az egész pusztaságban: légies, délibábszerű. Ahogy ránézett, meglepetésére elfutották szemét a könnyek. Idővel a bronz elöregszik, fénye fakó patinának adja át helyét. Emlékeik a történtekről szintén megkopnak, és az emlékmű is feledésbe merül, csak iskolai kirándulócsoportok és a történelmi érdeklődésű buszos turisták látogatják.

És ő is patinássá válik. Majdnem híresen, egyre fakulón, mint a régi filmcsillagok, akik fiatalabb énjük kísérteteit hordozzák arcukon.

Különös volt ennyire bizonyosan tudni, hogy élete csúcspontját már maga mögött hagyta.

Albie nyomában a dobozhoz sétált, a többiek mögöttük jöttek. Sloane akaratlanul is átnézett a folyó másik partjára, ahol Matt állt a végső csatában, magasra emelt Aranyággal, természetellenes fénnyel az arcán. Az is egyike volt azoknak a pillanatoknak, amikor beleszeretett.

A falon volt egy keskeny nyílás, és Albie rögtön bement rajta. Ines követte volna, de Sloane megállította.

– Adjunk neki egy másodpercet.

Különféleképpen illeszkedtek egymáshoz, különböző részeiket ismerték legjobban. Esther tudta, hogyan nevettesse meg Albie-t, Ines szinte olvasott a gondolataiban, Matt pedig rá tudta venni, hogy beszéljen. De Albie rossz napjain Sloane volt a szakértő, és a mai nap egészen biztosan ezek közé tartozott.

*

– Erre az izére tuti ráhugyoznak majd – mondta Ines.

– Nem muszáj mindig megtörni a csendet – szólt rá Matt.

– Bemegyek, és megnézem, jól van-e – ajánlkozott Sloane. – Várjatok pár percet!

– Persze – mondta Matt.

– Legalább Esthernek lesz ideje kimókolni a legjobb kameraállást vagy mit – jegyezte meg Ines.

Esther a karjába bokszolt, aztán elővette a telefonját. Sloane elmenekült, mielőtt Esther újabb szelfire beszélhette volna rá, és a résen át az emlékműbe lépett.

A fémfalakba apró betűkkel a Sötét Nagyúr áldozatainak neveit vésték. A művész szerint évekbe telt mindent felkutatni és felkarcolni, és a legtöbb név olyan kicsi volt, hogy alig lehetett elolvasni. A fémfalak mögött világító táblák voltak elhelyezve, így minden egyes név fénylett, mintha a vadonban néznének fel az éjszakai égboltra, ahol a légszennyezés nem zavarja meg a csillagok fényét.

Albie a kocka közepén állt, és az egyik oldalfalat bámulta.

– Hahó! – szólt oda neki a nő.

– Hahó! – köszönt vissza a férfi. – Szép itt, nem?

– A bronz jó választás volt. Szinte otthonos így. Megtaláltad az apád nevét?

– Nem. Tű. Szénakazal.

– Talán megkérdezhetnénk a művészt.

Albie vállat vont.

– Azt hiszem, az a koncepció, hogy ne lehessen kivenni az egyes neveket, csak legyen egy benyomása az embernek arról, mennyien voltak.

Olyan sokan, hogy már nem is számítottak, gondolta Sloane. Ő már tudta, hányan vesztették életüket a Sötét Nagyúr miatt. Száz és egymillió között minden csak egy szám volt, amit korlátolt elméje képtelen volt felfogni.

– Nekem tetszik így – mondta Albie. – Emlékeztet, hogy mi csupán egy maroknyi ember vagyunk, akik elvesztettek valamit, több ezer másik ember mellett, akik szintén veszteséget szenvedtek. Nem fáj sem jobban, sem kevésbé, mint az itteni nevek családjának.

Az előtte lévő falra mutatott. Albie csak harmincéves volt, a haja azonban vékony szálú, mint a pihe, és halántéka is kopaszodott. Homlokán a ráncok olyan árkokká mélyültek, hogy Sloane tisztán látta őket. Az idő elnyűtte a férfit.

– Belefáradtam abba, hogy különleges vagyok – mondta Albie reszketeg nevetéssel. – Elegem van abból, hogy a legrosszabb dolog miatt ünnepelnek, ami történt velem.

Sloane mellé állt, karjuk összeért. Az íróasztala alsó fiókjában lapuló iratokra gondolt, arra, hogy Rick Lane úgy tárgyalja ki, mint egy darab húst a hentesnél, a rémálmokra, amelyek felriasztják álmából.

– Igen – sóhajtott. – Tudom, mire gondolsz.

Legalábbis azt gondolta, tudja. De amikor Albie remegő kézzel megdörzsölte az arcát, megfordult a fejében, valóban tudja-e.

– Kipikopp! – szólalt meg Esther. Az emlékműbe sétálva feltartotta a telefonját – egy előnyös szögben, persze –, haja tökéletesen elrendezve omlott vállára. Megfordult, hogy Albie és Sloane is benne legyenek a képben. – Köszönjetek az Insta!-követőimnek, srácok!

– Ez élő? – kérdezte Sloane.

– Nem – felelte Esther.

Sloane Albie-ra pillantott, majd mindkét középső ujját felmutatta, miközben a férfi mindkét tenyerével rácsapott felfújt arcára, hogy fingást utánozzon. Ines idegesen lépett be Esther nyomában, és még látta, hogy Sloane középső ujjaival Albie arca előtt hadonászik. Esther szemöldökét összehúzva letette a telefont.

– Ez lett volna az élő felvétel az első belépésemről a Tízéves Emlékműbe! – méltatlankodott. – Most megint meg kell csinálnom, mintha most először lépnék be.

Azzal kiviharzott, el Matt mellett.

– Miről maradtam le? – kérdezte a férfi.

– Várj csak. – Albie az ajka elé tette az ujját.

Esther megint bejött, a telefont eltartva az arcától, szemét megjátszott ámulattal nagyra nyitva nézett végig a fénylő neveken. Albie előreugrott, és beledugta a fejét a képbe.

– Már másodszor csinálja! Ne hagyjátok, hogy becsapjon…

Esther ellökte Albie-t, és letette a telefont.

– Mi bajotok van?

– Nekünk? Neked van lényegében a kezedhez nőve a telefon! – mondta Sloane. – Rosszabb vagy, mint Matt!

Matt felemelte a kezét.

– Nekem ehhez semmi közöm.

– Nem én vagyok az első, aki közösségi médiát használ! – méltatlankodott Esther. – Ez a munkám, úgyhogy nem kell ennyire rohadtul ítélkezőnek lenned.

– Ennek komoly eseménynek kellene lennie – hívta fel a figyelmet Matt. – És lehetett volna jó alkalom arra, hogy újra összecsiszolódjunk…

– Attól, hogy felveszem, nem szűnik meg a komolysága – érvelt Esther.

– De igen, ha ideális szelfiszögből veszed – mondta Ines, és úgy csinált, mintha fölemelne egy telefont, csípőjét kitolta. – Íme, a halottak nevei és a szexi popóm.

Sloane magas hangon felvihogott, mire zavarában a szájára tapasztotta kezét.

– Sloanie Sloanie Macaroni lányos hangot adott ki! – vonta fel szemöldökét Albie.

– Ne merészelj így hívni!

– Ne csinálj úgy, mintha nem láttunk volna azokon a házi videókon, amiket Cameron készített – mondta Esther. – Lehet, hogy most megjátszod a kemény csajt, aki mindent nagy ívben leszar, de a szíved mélyén mindig az a kislány leszel, aki alufóliából készült tütüben táncol a „Diamonds Are a Girl’s Best Friend” zenéjére.

Sloane elátkozta néhai bátyja videokameráját, és már visszavágott volna, amikor Matt megszólalt: – Megtaláltam Bertet.

Bert valódi neve természetesen nem Robert Robertson volt. A halála előtt néhány hónappal árulta csak el az igazi nevét, hogy megtalálják, ha esetleg elveszítenék vele a kapcsolatot. De egyikük sem gondolt rá Evan Kowalczykként; számukra mindig is Bert marad.

Mind felsorakoztak Matt mögött, és követték ujja vonalát egy apró betűs, csupa kapitálissal írt névig: EVAN KOWALCZYK. Sloane-nak sejtelme sem volt, hogyan találta meg Matt a nevek és a táblák között. Mintha egy bizonyos fára bukkant volna rá az egyforma fák tengerében. Matt keze lehanyatlott, és Robert neve ismét beleolvadt a falba, elmosódott a többi között.

Ez a sok veszteség – és mind a semmiért. Egy sötét nagyúr és kielégíthetetlen mohósága miatt.

– Kíváncsi vagyok, mit csinálna most – mondta Matt.

– Valószínűleg nem lenne hajlandó élvezni a nyugdíját – felelte Ines.

Sloane a kijárat felé fordult, mielőtt az arca elárulta volna. Nem akarta elmondani a többieknek, mit olvasott az aktákban, amiket a FOIA-hoz írt kérvényében igényelt, egy olyan Bertről, akit nem ismert.

– Menjünk – szólt. – Már biztos kezdenek aggódni, hol maradunk.

4

A meghívót a gálára a hűtőszekrényre celluxozták: „ÜNNEPELJÜK EGYÜTT A TÍZ ÉV BÉKÉT!” Mintha csak a Sötét Nagyúr legyőzése harmóniát hozott volna el az egész világnak. Természetesen ez nem így volt, de az Egyesült Államok számára legalábbis indokot szolgáltatott, hogy mindenből kivonja magát. Az elszigetelődés új kora, így nevezték a szalagcímek. A reakciók… vegyesek voltak. Az egyik oldal ünnepelte, hogy kivonták a csapatokat más országokból, de tiltakoztak, amikor az USA a nemzetközi békefenntartó szervezetekből is kilépett. A másik oldal örült a határok lezárásának, de kritizálta a külföldi katonai jelenlét csökkentését. Akárhová esett valaki a skálán, mindenki osztozott a paranoián. Senki nem tudta, honnan érkezett a Sötét Nagyúr, ami azt jelentette, hogy bárhonnan származhatott. Lehetett barát vagy szomszéd, menekült vagy bevándorló. Még Sloane anyja is szerzett egy engedélyezett maroklőfegyvert, és havonta egyszer gyakorolta a célba lövést egy lőtéren, nem mintha az bárkinek is segített volna a Sötét Nagyúr ellen, aki a lőfegyvereket ugyanúgy összeroppantotta, ahogyan az épületeket is, és anélkül csavarta és torzította el a fémet, hogy hozzáért volna. Sloane-nak akaratlanul is megfordult a fejében, mennyi időbe telik majd az ARIS-nak, mire maguk is uralmuk alá hajtják ezt a hatalmat. Hacsak nem tették meg máris.

Sloane kivette a ruháját a gardróbból, és az ajtóra akasztotta. Aranygyöngyös ruha volt, amelyet mintha a húszas évekből vettek volna. Nehéz lesz, húzza majd a vállát, ezért csak az utolsó pillanatban akarta felvenni. Egy átlagos napon nem bajlódott volna ennyire különleges holmival, de valójában szerette a hivatalos eseményeket – még ha ezt nem is vallotta volna be senkinek. Korábban bezárkózott a fürdőszobába, hogy megnézze Esther egyik Insta!-szépségtippjét arról, hogyan húzzon magának cicás szemhéjtusvonalat. Ha Esther erre valaha is rájönne, Sloane sosem mosná le magáról.

A gyöngyös ruha sajnálatos, testhezálló fazonja azt jelentette, hogy elő kell túrnia azt a ruhadarabot, amelyet a legjobban utál a világon: az alakformáló fehérneműt, mely a fűző óta a nők enyhén szabálytalan testének legnagyobb ráncba szedője volt. A legkevésbé arra vágyott, hogy ébredés után a pletykamagazinokban a kibuggyanó derékhájára közelítő képekkel szembesüljön, kiegészülve a spekulációkkal a méhe állapotáról. Amióta ő és Matt együtt voltak, örökösen üldözték a terhességéről szóló találgatások.

Nem találta az alakformálót sem a fehérneműs, sem a zoknis fiókjában, ezért Matt szekrényéhez fordult. Néha az alakformáló bugyi elveszett a férfi körében annyira népszerű fekete boxerek tengerében. Ahogy a spandex alsóneműk között turkált, ujjai valami kicsi és kemény tárgyhoz értek.

Egy dobozka volt, akkora, hogy elfért a tenyerében. Fekete.

Basszus.

Az ajtóra nézett – még zárva volt, és a közlekedőről sem szűrődött be hang. Kinyitotta a dobozt. Természetesen egy gyűrű volt benne – de nem akármilyen gyűrű, hanem egy régi darab, amelyet nem gyémántokkal, hanem pirittel raktak ki. Matt emlékezett rá, Sloane milyen ékszereket kedvel, még ha nem is hordott soha egyet sem.

Sloane visszacsattintotta a doboz fedelét, és visszalökte a fiókba. Torkában gombócot érzett. Természetesen tudta, ez mit jelent: Matt meg akarja kérni a kezét. Hamarosan, mert egyébként nem tartaná az alsóneműs fiókját jó rejtekhelynek. Tekintve, mennyire szereti a színpadias gesztusokat, biztosan az esti gálára tervezte a dolgot.

Sloane-t elöntötte a hideg veríték. Kinyitotta az ajtót, és végignézett a közlekedőn. Matt az asszisztensével, Eddie-vel beszélt telefonon. A naptára tele volt különböző ügyek támogatásával. Csak ezen a héten moderált egy beszélgetést a tömeges bebörtönzésekről, részt vett egy iskoláért szervezett jótékonysági eseményen, és tanácskozott egy szenátorral a Sötét Nagyúr túlélőinek PTSD-jét kezelő, államilag finanszírozott pszichológiai szakszolgálat felállításáról.

Sloane becsukta az ajtót, és leült az ágy szélére. Átnézett az utca túloldalán álló kétlakásos házra, amelynek ereszéről egész évben rikító kék tündérlámpások csüngtek.

Sloane elővette a telefonját, és egy olyan számot tárcsázott, amit már évek óta nem. Az anyjáét.

– Halló? – szólt bele June Hopewell ugyanolyan éles hangon, mint régen.

– Anyu?

– Sloane?

Sloane összevonta szemöldökét.

– Igen, én vagyok, hacsak nincs még néhány gyereked, akikről nem tudok.

– Láttalak délelőtt a tévében – mondta June. – Biztos nem akarod átgondolni azt, hogy nem adsz autogramot? Olyan volt, mintha farkasok loholtak volna a nyomodban.

– Igen, anyu, biztos. – Sloane nem gondolta úgy, hogy az anyját valóban érdekelné, hogy osztogat-e autogramot vagy sem, de a Sötét Nagyúr legyőzése óta mindenbe beleszólt, amit tett, talán, hogy pótolja a szülői befolyás hiányát Sloane gyerekkorában. Végtére is a teljes kamaszkoráról lemaradt, mivel magasról tett rá, amikor a kormány eljött Sloane-ért.

– Figyelj, van valami, amiről beszélni szeretnék veled – mondta Sloane. – Találtam egy gyűrűt Matt alsóneműs fiókjában. Egy jegygyűrűt.

Anyja a vonal másik végén hallgatott. Aztán megszólalt:

– Oké. És?

– És? – Sloane a homlokára csapott. – És ki vagyok akadva!

– Slo, tíz éve együtt vagytok.

Sloane forrónak érezte az arcát.

– De sosem beszéltünk róla! Nem gondolod, hogy ha feleségül akarna venni, valamikor mintegy mellékesen előhozakodott volna már a házasság témájával? Azt sem tudja, hogy nem utálom-e az egészet már csak elvből is!

– Bár ez nem lenne meglepő, tekintve, milyen sok mindent utálsz – mondta June, és hangján érezni lehetett, hogy mulat –, de talán csak meglepetésnek szánta.

Sloane nézte, ahogy odakint egy macska végigsétál a járdán.

– Sloane – sóhajtott az anyja. – Nála jobbat nem találsz. Higgy nekem.

Sloane nem felelt.

– Mennem kell – mondta az anyja.

Mégis, mi dolgod van? – akarta volna kérdezni Sloane. Köszönés nélkül letette. Ez June-t nem lepné meg. Általában csak évente egyszer, karácsonykor beszéltek egymással, akkor is csak öt percig. Sloane kicsi korában mondták utoljára egymásnak azt, hogy „szeretlek”. Még azelőtt, hogy az apja lelépett, aztán holtan került elő egy arkansasi halottasházból – egy Csapás ölte meg –, és June-nak azonosítania kellett a testét.

Nála jobbat nem találsz. Persze igaza volt: Matt olyan erősen sugározta a jóságot, hogy néha az embernek kedve támadt volna megütni. Nem szeretni őt olyan volt, mintha valaki nem szeretné a szabadságot. Vagy a kiskutyákat.

De ahogyan June mondta – nála jobbat nem találsz –, az mégis zavarta Sloane-t. És persze ez is igaz volt – mégis, mit csinálna, letöltene egy randiappot? Úgy tenne, mintha lenne rendes munkája? Mikor említse meg vajon, hogy az emberiség öt megmentőjének egyike? Vajon a harmadik, vagy inkább az ötödik randin illenék előrukkolnia vele?

Túl szép is lett volna, ha June a változatosság kedvéért valami kedveset és megnyugtatót mond.

Sloane a telefont szorongatva ült. A nap ereszkedett, és az utca túloldalán felgyulladtak a szemet bántó, kék fényfüzérek. Bizonytalannak érezte magát, mintha a szoba fordult volna vele. De tudta, hogy bármikor is kéri meg Matt a kezét, igent fog mondani, mert ez az egyetlen racionális válasz. Összeházasodnak, a férfi gondoskodik majd róla, ő pedig mindent megtesz, hogy elég jó legyen Mattnek.

SZIGORÚAN BIZALMAS

SZUPRANORMÁLIS JELENSÉGEKET
KUTATÓ ÜGYNÖKSÉG

TÁRGY: MAGYARÁZAT NÉLKÜLI 2005-ÖS KATASZTRÓFAESEMÉNYEK, IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII VEZETŐ TISZT (KÓDNEVE BERT) JELENTÉSÉNEK LEIRATA

S TISZT: Kérem, mondja meg a nevét a hivatalos jelentés számára.

K TISZT: A nevem IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII , de a küldetés érdekében a Robert Robertson kódnevet kaptam.

S TISZT: Vettem. Azért vagyunk ma itt, hogy meghallgassuk beszámolóját a Ringer projekt 2-es számú alanyáról, Sloane Andrewsról.

K TISZT: Így van. Október 17-én kaptam értesítést arról, hogy a 2-es számú alanyt azonosították, és azonnali begyűjtést rendeltek el.

S TISZT: A feljegyzések szerint a parancs ellenére huszonnégy órát késett a beavatkozás. Erre tud magyarázatot adni?

K TISZT: Igen, egyhetes haladékért folyamodtam, hogy a 2-es számú alany részt vehessen a bátyja temetésén. A kérvényemet megtagadták, de huszonnégy órás haladékot kaptam. Ezt elégtelennek ítéltem, de követtem a parancsot, és október 18-án 15:00 órakor megérkeztem az Andrews család lakóhelyére.

S TISZT: Hogyan találta meg a lakóhelyet?

K TISZT: A várt módon. A hírszerzésünk jelentette, hogy az Andrews család alacsony társadalmi-gazdasági státuszú, ezért fel voltam készülve a düledező házra és a környék leromlott állapotára.

S TISZT: Közvetlenül megérkezése után felvette a kapcsolatot a 2-es számú alannyal?

K TISZT: A lépcsőn ült. A megjelenése rendezetlen volt. Meggyőződtem a nevéről, és bemutatkoztam neki a kódnevemen.

S TISZT: Mi volt a reakciója?

K TISZT: Azt mondta: „Úgy hangzik, mint egy álnév.”

S TISZT: Éleslátó. És a maga válasza?

K TISZT: Megerősítettem, hogy valóban álnév. Úgy gondoltam, elkezdhetem megnyerni a bizalmát, ha úgy érzi, őszinte vagyok vele.

S TISZT: Értem. Folytassa.

K TISZT: Megkérdeztem, otthon van-e az anyja és beszélhetnék-e vele. Ez kényelmetlenül érintette. Megkérdezte, ki vagyok és mit akarok, én pedig azt feleltem, csak akkor beszélhetek vele, ha az anyja is jelen van. Erre az volt a válasza, hogy ha arra várok, hogy az anyja „jelen” legyen, akkor jó sokáig várhatok.

S TISZT: Á.

K TISZT: Ezen a ponton szükségesnek éreztem változtatni az eljárásomon. A Ringer projekt alanyai esetén általában egyszerre beszélek a szülővel és az alannyal, de ez kivételes helyzet volt. Halott apa és testvér, és egy jelek szerint cselekvőképtelen anya. Az alany lényegében egyedül volt. Megkérdeztem, bemehetnénk-e, de megtagadta. Azt mondta, nem enged be a házába egy vadidegen férfit. Ezért állva maradtam kint.

S TISZT: Hogyan fogott hozzá?

K TISZT: Megint megkérdezte, ki vagyok. Azt feleltem, hogy a kormány egy titkos részlegéhez tartozom, amelynek pontos természetéről nem beszélhetek, és hogy egy prófécia miatt jöttem.

S TISZT: A felvétel kedvéért jegyezzük meg, hogy a vezető tiszt az 545-ös számú prekognitív látomásra céloz, amely a Sötét Nagyúrról és vele egyenlő ellenfeléről szól, akit általánosan Kiválasztottnak neveznek. Hogyan reagált az alany a prófécia említésére?

K TISZT: Azt mondta: „Nem hiszek az ilyesmiben. Maradok annál, amit látok és meg tudok érinteni.” Megkérdeztem tőle, akkor mivel magyarázza a Sötét Nagyúr képességeit. Talán rosszul időzített megjegyzés volt, mivel a bátyját annak a hétnek az elején ölte meg a Sötét Nagyúr…

S TISZT: Ez felzaklatta az alanyt?

K TISZT: Épp ellenkezőleg. Közömbösnek tűnt. Nem mutatott ki érzelmeket. Azt mondta: „Nem tudom.” Úgy döntöttem, a legjobb, ha a logikájára appellálok, és felvetettem, hogy talán a prófécia szóval van-e gondja. Utána felidéztem Newton harmadik törvényét.

S TISZT: A felvétel kedvéért jegyezzük meg, hogy Newton harmadik törvényének értelmében minden hatásra egyező nagyságú és ellentétes irányú ellenhatás jut.

K TISZT: …Köszönöm.

S TISZT: Nem mindenki emlékszik a fizikára.

K TISZT: Elmagyaráztam, hogy a prófécia egyszerűen megjósolta, hogy a Sötét Nagyúr mellett jönni fog egy ugyanolyan erejű, vele szemben álló személy. Más szavakkal kaptunk egy listát a kritériumokról, amelyeknek ennek a személynek meg kell felelnie. Kanadával és Mexikóval közösen leszűkítettük a lehetőségeket, mivel a támadások eddig kizárólag Észak-Amerikára korlátozódtak. Amikor Sloane bátyja meghalt a Sötét Nagyúr keze által, ő is a lehetőségek közé került.

S TISZT: Maga aztán nem finomkodik.

K TISZT: Elméletem szerint egy fiatal nő, aki a szülői elhanyagoltság következtében kénytelen volt önállóvá válni, az egyenességemet a függetlensége tiszteleteként fogja fel. Úgy tűnt, igazam is volt, mert ezt az információt látszólag reakció nélkül fogadta. Azt is hozzátettem, hogy az én munkám az, hogy az öt jelöltet felkészítsem erre az eshetőségre, hogy az emberiségnek minél jobbak legyenek az esélyei a túlélésre.

Azt kérdezte tőlem: „Azt mondja, hogy én vagyok a Kiválasztott?” És az ujjaival idézőjelbe tette a „Kiválasztott” szót.

Azt feleltem: „Igen is, meg nem is. Azt mondtam, lehetsz Kiválasztott.” Felsoroltam a kritériumokat, amelyeknek megfelelt – az apja és a bátyja halálát, azt, hogy az arató hold éjszakáján született, az anyja vezetékneve nem ugyanaz, mint az övé, AB negatív a vércsoportja…

S TISZT: Vagyis az előzetes azonosítási kritériumok, más néven EAK-ok.

K TISZT: Így van. Az erre adott reakcióját „hitetlenként” jellemezném. Megkérdezte, ki mondta ki a próféciát, és miért vesz komolyan a kormány, idézem: „egy verseket szavaló őrültet”.
Felhatalmazásom volt, hogy információkat osszak meg a jövőlátóról. Mondtam, hogy a neve IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII , és többször is bizonyította, hogy olyan tudás előhívására képes, amit mi nem tudunk megmagyarázni. És hogy 746 előrejelzést tett, amelyek bekövetkezését megfigyeltük.

S TISZT: Mi volt az alany reakciója erre?

K TISZT: Különös… a többi alany hitetlenséget vagy félelmet mutatott, az 1-es számú alany pedig acélos elszántságot. De a 2-es számú alany volt az első, aki azt kérdezte, mi történik, ha nemet mond.

S TISZT: Nemet?

K TISZT: Igen, nemet. Nemet a harcra a Sötét Nagyúr ellen.

S TISZT: [nevetve] Mondta neki, hogy nincs sok választása?

K TISZT: Úgy gondolom, az nem lett volna bölcs. Kicsit egy kóbor kutyára emlékeztetett – ha az ember megpróbálja megfogni, harap. De ha az ember óvatos, talán meggyőzheti, hogy vele tartson.

S TISZT: Ha tudja, mit eszik.

K TISZT: Így van. És azt hiszem, ebben az esetben a tisztelet jelentette a megfelelő csalit, hogy úgy mondjam. Ezért azt mondtam: „Úgy gondolom, ha nemet mondanál, azzal jelentősen megnövelnéd a világ pusztulásának esélyét.” Az utóhatásokról beszéltem, nem a korlátozásokról – egy olyan választásról, amelynek nincsen elfogadható következménye.

S TISZT: És ez használt?

K TISZT: Igen. Egy időre teljesen megdermedt. Ritkán találkozom korabelivel, aki képes ennyire mozdulatlan lenni. De ő csak annyit mondott: „Hát ez szívás”, és elkezdett a logisztikáról beszélni velem.

S TISZT: Magvas.

K TISZT: Ellentétben azzal, amit a mozifilmekben látni, a mi Kiválasztottaink ritkán tesznek költői kijelentéseket. Ebben az esetben, azt hiszem, ő volt az egyetlen alany, aki igazán felfogta, mi áll előttünk.

S TISZT: Minek a logisztikáját beszélték meg?

K TISZT: A kiképzését, ami a  IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII -i  IIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII -ban várta, milyen tennivalói vannak indulás előtt, és mikor jövök vissza érte, hogy elköltöztessem. Megkérdeztem, mennyi időre van szüksége a felkészüléshez, és azt felelte, egy napra. Amikor megkérdeztem, nincs-e szüksége több időre, hogy elbúcsúzzon a családjától és a barátaitól, és elmagyarázza a helyzetet az anyjának, azt mondta, hogy olyan sok idő nem kell hozzá. „Ha nem vette volna észre, egyedül vagyok itt”, azt hiszem, ezt mondta.

S TISZT: Nem gondolta, hogy az anyja kifogást emelne az ellen, hogy egy olyan állami ügynökség, amelyről még sosem hallott, elvigye a gyerekét, hogy a Sötét Nagyúr ellen harcoljon?

K TISZT: Nem. És mindenesetre igaza volt. Amikor egy nappal később visszatértem, ugyanott ült egy hátizsákkal és egy régi kartonládával.

S TISZT: Őszinte leszek magával, nem ő az a Kiválasztott, akire fogadnék. Én a 4-es számú alanyra tippelek.

K TISZT: Reménykedjünk, hogy legalább az egyikükkel helyesen tippeltünk.

SZIGORÚAN BIZALMAS

5

Sloane újabb falat görög spenótos pitét tömött a szájába. Estherrel együtt az egyik magas asztal mellett állt a büfé közelében, a Tíz Év Béke gálának helyet adó bálteremben. Összehajoltak, mintha komoly beszélgetésbe merültek volna. Csak így hagyták őket annyi időre békén, hogy bekaphassanak valamit. Kiválasztottnak lenni a Tíz Év Béke gálán olyan volt, mint menyasszonynak lenni egy esküvőn.

A Drake Hotel nagy fehér és arany báltermében voltak – fehér padló, aranyfiligránnal befuttatott oszlopok és fehér-arany fényt sugárzó csillárok. Az egyik oldalon egész falat betöltő ablakok mutatták a Lake Shore Drive kanyarulatát, az azt szegélyező épületek fényeit és a sötétséget, amely az éjszakai Michigan-tó volt.

Körülöttük szmokingos férfiak és báli ruhás nők verődtek kis csoportokba, pezsgőspoharak szárát csippentve ujjaik közé. Sloane elkapta az egyik vendég tekintetét, de azonnal el is fordult, nem akart beszélgetést kezdeményezni.

– Folyton grimaszolsz – jegyezte meg Esther.

– Reggel véletlenül felsértettem a borotvával a hónaljamat, és az izzadás szó szerint olyan, mint sót dörgölni a sebbe – felelte Sloane. Egy izzadságcsepp éppen akkor csorgott végig a hónalja sebes részén, és egyáltalán nem tetszett neki.

Esther is grimaszolt.

– Az a legrosszabb.

Esther olyan ruhát viselt, ami egyes-egyedül neki állhatott jól: egy lepelszerű, bonyolult redőzésű, halvány mentazöld darabot. Haját egyszerű kontyba fogta hátra. Szokás szerint vastag sminkréteget viselt, de ma ez illett az alkalomhoz, szemét szürke festék keretezte, mintha füst színezte volna meg szemhéját.

– Hiányzik ez a hely – mondta Esther. Villájával az olajbogyókra vadászott tésztasalátájában, mindet egyszerre akarta felszúrni. Álcáját a tányérjára fordított nagyfokú figyelem tette teljessé: aki lefelé néz, arról az emberek azt gondolják, hogy sír, ezért elkerülik. Ez Sloane szinte ösztönös gyilkos pillantásával párosulva elég volt, hogy nyerjenek néhány perc nyugalmat.

– Hogy van az anyukád? – kérdezte Sloane.

– Nem jól. – Esther vállat vont. – Az onkológusa szerint ezen a ponton nem sok mindent tehetünk, csak… elodázhatjuk a dolgokat.

– Szörnyen sajnálom, Essy – mondta Sloane. – Bárcsak valami bölcsebbet tudnék mondani, de ez… csak szar.

Valójában nem tűnt helyesnek, hogy megmentették a világot és mágia segítségével legyőztek egy végtelenül gonosz lényt, a családjukat mégsem tudták megvédeni az e világi veszélyektől. Az emberség szemében lehettek Kiválasztottak, megmentők, hősök – a rák előtt azonban mindenki egyenlő volt.

– Jobb, ha őszinték vagyunk, mint ha bölcsek – mondta Esther elmélázva.

Barátnője válla fölött átnézve Sloane felfigyelt egy karcsú, szmokingos, kék csokornyakkendős fiatalemberre, aki érdeklődve nézte Esthert. Amikor a férfi felé pillantott, Sloane összehúzta a szemét, és megrázta a fejét. A fiatalember odébbállt.

– De hiányzol nekünk – mondta Sloane. – Akármilyen mogorvának is tűnünk.

– Ó, mogorvának tűnünk? – vonta fel szemöldökét Esther. – Slo, még Kaliforniából is világosan látom, hogy kezdesz totál szétesni. Mi van veled mostanában?

Sloane oldalvást rásandított. Megfordult a fejében, hogy visszahívja a kék csokornyakkendős férfit, hogy elterelhesse Esther figyelmét erről a beszélgetésről.

– Ne hidd, hogy elég, ha csúnyán nézel, és azzal máris eltántoríthatsz ettől a beszélgetéstől – mondta Esther. – Kérdeztem valamit.

A beszélgetéseik mindig így zajlottak. Jó volt vagy rossz, de mindig úgy kommunikáltak, mint két faltörő kos, ami azt jelentette, hogy gyakran összeütköztek, katasztrofális következményekkel. Ugyanakkor nem pazarolták egymás idejét. Ha Esther gondolt valamire, azt kimondta, nem tapogatózott.

– Kikértem néhány iratot az államtól – mondta Sloane. – Az újraolvasásuk… felnyitotta a szemem.

– Tudod, néha jobb csukva tartani – mondta Esther, és belekortyolt a pezsgőbe. – Oké, piszkáld ki azt a spenótcafatot a fogaid közül, mert egészen biztos vagyok benne, hogy Matt mindjárt felhívja rád a figyelmet.

A sarokban a zenészek valóban abbahagyták a játékot a csellókon és hegedűkön… és az ott egy nagybőgő volt? Mind átnéztek a termen Mattre, aki makulátlan szmokingban, arany csokornyakkendőben állt, és szélesen mosolygott. Egy vajazókéssel megkocogtatott egy pezsgőspoharat, hogy mindenkit csendre intsen.

– Szeretnék egy kis figyelmet kérni! – Hangja zengett a teremben. Matt parancsnoknak hívták, amikor így beszélt a Sötét Nagyúr elleni harcban. Senki más nem vezethette őket, csak ő; a másik négyet nem lehetett volna meghallani a Csapás hangzavarában.

Sloane sietve kipiszkálta körmével a spenótcafatot elülső fogai közül.

A terem végre elcsendesedett. Mindenki engedelmesen Matt felé fordult, mint diákok az osztályteremben.

– Köszönöm, és elnézést kérek, amiért megzavartam önöket – mondta Matt, parancsnokból politikussá vetkőzve. – Reméltem, hogy egy percre elnézik nekem. Hol van Sloane?

Sloane kivette a szájából az ujját, és kihúzta magát. Matt integetett neki, és a nő csatlakozott hozzá a bálterem közepén, az egyik csillár alatt. Annyira szorított a mellkasa, hogy az már fájt. Matt megfogta a kezét. Sloane várakozóan nézett rá, és érezte, hogy a keze elzsibbad. Tudta, hogy meg kellett volna innia azt a harmadik pohár pezsgőt.

– Tizenegy éve jöttem rá, hogy szerelmes vagyok Sloane-ba – mondta Matt. – Volt egy kisgyerek az egyik Csapás helyszínéhez közel, ahová a Sötét Nagyúr utáni nyomozásunk vitt minket, és elkeveredett a szüleitől. Sloane odavitte mindenkihez, akit csak látott.

Sloane emlékezett a gyerekre. Azért vette a karjába, mert a kisfiú nem moccant, ő pedig nem akart vitatkozni vele. Meglepte, mennyire könnyen a csípőjére vette, ahhoz képest, hogy még sosem emelt fel gyereket.

– Csak úgy félbeszakította a beszélgetéseket, hogy megkérdezze, nem ismeri-e valaki a kisfiút. Az ő jellegzetes Sloane módján… aki ismeri őt, az tudja. – Halk nevetés futott végig a társaságon. Még akik soha nem is találkoztak vele, azok is el tudták képzelni az elmúlt tíz évben róla írt cikkek alapján, amelyek labilisnak, szűkszavúnak, mogorvának, undoknak, szemétnek írták le. Egy antihős. Sloane arca égett. Miért viccel most ezzel Matt?

A férfi folytatta:

– Sloane olyan, mint a húsvéti csokitojás… kívül kemény a héja, de belül ott a finom, puha pillecukor. – Csillogó szemmel mosolygott.

Kedvesnek kellett volna éreznie a bókot. Ehelyett Sloane úgy érezte magát, mint egy felnőttruhába bújt gyerek.

Matt elővette zsebéből a dobozt, kinyitotta, és fél térdre ereszkedett. Körülöttük néhányan levegő után kaptak.

– Sloane, szeretlek. Régóta szeretlek. – Matt őt nézte, de körülöttük az emberek elővették és rájuk irányították a mobiljaikat. A felvétel, akárcsak a Sloane-ról idegenek által készített többi videó, valószínűleg megjelenik majd a tévéműsorokban, az újságokban, a pletykablogokban, és az utolsó képkockáig kivesézik majd. Az arckifejezését, a testtartását, a ruháját, a kicseszett rúzsát.

Matt tovább beszélt:

– Én pedig egész életemet ennek a kemény cukorkarétegnek az áttörésével akarom tölteni. Feleségül jössz hozzám?

A tömeg, akár egy hatalmas állat, felsóhajtott.

Ne hagyd, hogy meglássanak, parancsolt magára Sloane. Ugyanezt mondta magának akkor is, amikor a Sötét Nagyúr csatlósai – most már mind halottak voltak, odalettek az urukkal együtt – közel osontak hozzá az éjszakában. Ebben az esetben azonban nem azt jelentette, hogy el kell futnia, hanem azt, hogy mindenki szeme láttára kell elrejtőznie.

Mindent latba vetett, amit csak a csata utáni interjúkból tanult a színlelésről, és csillogó szemmel, szélesen elmosolyodott.

– Igen. – A szó csaknem sóhajként tört elő belőle, annyira elszorult a torka, ami tökéletes volt így, mert Matt talpra ugrott, átölelte, és megpörgette, és így már senki nem elemezhette az arckifejezését.

Mindenki éljenzett, egy csomó digitális kattanás hallatszott az okostelefonok felől, és a tévécsatornák kamerái körülöttük köröztek, hogy minden szögből felvegyék őket – Mattet a szmokingjában, Sloane-t a gyöngyös ruhában. A Kiválasztottat és piruló aráját.

Aki ezek szerint egy kibaszott húsvéti tojás.

Sloane ott állt, azon gondolkozott, van-e udvarias módja annak, hogy megtörölje a hónalját, hogy ne csípjen annyira, és közben nem volt egészen jelen.

A folyó mellett állt, tüdejét perzselte a fagyos levegő, és átnézett a hídon a Sötét Nagyúrra, közvetlenül az utolsó harcuk előtt. Egy része mindig ott volt.

6

Sloane alig húzta fel ujjára a gyűrűt, amikor a tömeg gratulációi elnyelték. Valaki egy pezsgőspoharat nyomott a kezébe, ő viszont Mattet kereste, hátha a tekintetével menekülésért könyöröghet neki. A férfi azonban egy idősebb, öltönyös férfival beszélgetett, és egy hasonló pezsgőspohárból kortyolgatott. Sloane arca égett. Rámosolygott egy nőre, aki könnyekkel a szemében közölte vele, hogy ők ketten „tökéletes pár”, és közben a közelmúltban megjelent cikkekre gondolt, amelyek „zavarbaejtőnek” bélyegezték Matt-tel ápolt kapcsolatát. A cikk ki volt tűzve a hűtőjükre, Matt annyira mulatságosnak tartotta.

Izzadság csorgott le a hasán a köldökébe. Sloane a tömegben megkereste Albie-t, akit az egyik nagy oszlop mellett talált egy szűk, fekete ruhát viselő, feltűzött hajú nővel beszélgetve. Sloane elnézést kért a könnyes szemű nőtől, aki a saját, húsz évvel korábbi eljegyzése történetét mesélte épp, és Albie felé menet letette az egyik asztalra üres pezsgőspoharát.

Amikor odaért, magához húzta a férfit, hogy a fülébe súghasson.

– Ki kell innen jutnom – mondta Sloane. – Jössz?

– Ööö – nézett át válla felett Albie a gálára. – Ja. Persze. Mi legyen Matt-tel?

Sloane megkereste Mattet a tömegben. Nem volt nehéz. A mosolya ragyogott, mint egy világítótorony, és ott volt még az arany csokornyakkendő csillogása is. Sloane szorongásába szeretet vegyült. Matt jó volt ebben. Mindig is jó volt.

– Ő ellesz – mondta. – Ruhatár. Van egy ötösöd?

Amikor elhagyták a báltermet, Albie a zsebébe túrt a tárcájáért. A ruhatár egy falba vágott nyílás volt, és egy kamaszkorból épp csak kinőtt, zselézett hajú srác ügyelte, aki a telefonján játszott. Miközben elcsoszogott a kabátokért, Sloane felhúzta a szoknyáját, hogy kicsatolja cipője keskeny pántjait. Mezítláb gyorsabb.

– Észrevettek – mormolta Albie az orra alatt. A bálteremből két egyforma fehér szmokingot viselő férfi jött ki, és Sloane-t nézték. A nő hirtelen ötlettől vezérelve a gyomrához kapott és összegörnyedt, mintha rosszul lenne. Albie elragadta a kabátokat a csoszogó ruhatárostól, ötdolláros borravalót nyomott a markába, aztán megnyugtatóan Sloane hátára tette a kezét.

– Keressünk egy mosdót – mondta Albie, amikor elhaladtak a két férfi mellett a bálterem ajtajánál. Felpillantott rájuk. – És kerüld a spenótos pitét.

A férfiak meglepetten néztek egymásra.

Sloane és Albie görnyedten, egymásra támaszkodva a hotel étterme felé botorkáltak, de amint kikerültek a bálterem ajtajában állók látóköréből, a nő fölnevetett, és a konyha felé húzta a férfit. Mindkettejüknek megvolt a maga erőssége, Sloane-é az volt, hogyan keveredjen ki kutyaszorítókból. Mindig a kijáratot kereste, akkor is, amikor nem volt egy sem. Időnként, amikor Matt megvetette lábát és úgy döntött, ideje hősiesen helytállniuk, a nő inkább segített elmenekülni. Csak olyankor érezte azt, hogy valóban Kiválasztott.