AMTAK E-KÖNYVEK

STEPHEN LEACOCK

HUMORESZKEK

Fordította:
KARINTHY FRIGYES

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-55-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

STEPHEN LEACOCK

HUMORESZKEK

Fordította:
KARINTHY FRIGYES

Tartalom

STEPHEN LEACOCK

HUMORESZKEK

Fordította: KARINTHY FRIGYES

GERTRÚD, A NEVELŐNŐ VAGY A BOLDOGSÁG JUTALMA

HíNÁRBA ÁZTATVA, AVAGY AZ ÓCEÁN HAJÓTÖRÖTTEI

GHENTI GUIDÓ, A CSAPFÚRÓ

KAROLINA KARÁCSONYA VAGY A CSODÁLATOS GYERMEK

A MUNKA HŐSE VAGY NEMES ÚR A DARÓCNADRÁG ALATT

Q. A PSZIHOFIZIKAI PFENOMÉN, A KIPSZÁMITHATATLAN. HIPERPSZIKOLÓGIA, PSZENZÁCIÓS PSZAMÁRSÁGAIRÓL

EGY MAGÁNYOS NAGY LÉLEK FEJLŐDÉSE ROSSZCSIRKEFF MÁRIA EMLÉKIRATAI

A REJTÉLY TITKA VAGY MEGŐRÜLVE A TÉBOLYTÓL VAGY NYOMOZOM A DETEKTIVET

A BETONEMBER

AZ ÉLET KAPUJA

GERTRÚD, A NEVELŐNŐ
VAGY
A BOLDOGSÁG JUTALMA

Vad, viharos éjszaka dühöngött Skócia nyugati partjai fölött. Ezen történetünk szempontjából ugyan ennek különösebb jelentősége nincsen, miután történetünk nem Skócia nyugati partjain játszik, hanem Írország keleti partjain. De azért ott is elég rossz idő volt.

Történetünk színhelye pontosabban Anglia déli csücske, a Knotacentium Towers (ejtsd Kns Ps) Lord Knotacent (ejtsd Pjs) ősi kastélya.

Gyengébbek kedvéért megjegyezzük, hogy olvasás közben különben se fontos, hogy az ember kiejtse a szavakat.

Ejcs Pjs tősgyökeres angol főúri birtok volt. A földszint Erzsébet korabeli stílusban épült, vörös kövekből, míg a kastély régebbi szárnya, amire az Earl különösen büszke volt, a régi normann-dúlás nyomait mutatta, amihez egy Tudor-korabeli pompás kínzókamra és egy Plantagenet-korabeli árvaház járult, körítéssel, illetve kerítéssel. A főbejárat homlokzatából pompás vadregények és őserdők indultak szerte, a szélrózsa minden irányában, évezredes tölgyek és fenyvesek és gombák pazar gazdagságát árasztva, míg a ház közelében ribiszkebokrok és amerikai mogyorófák pompáztak, amiket még a keresztes hadak ültettek el.

Az ódon kastély körül hangos volt a levegő a rigófüttytől, a varjak édes pitypalattyától és a fácánok mélabús danájától, miközben a szarvasünők, antilopok, kénguruk és más négylábúak oly szelíden szaladgáltak a tág mezőkön, hogy egymás kezéből ettek. Egész menazséria volt ez.

A parkon végig széles, hatalmas makadám út vezetett, aminek alaprétegét maga VII. Henrik mángorolta le.

A Lord könyvtárcsarnokának kandallójához támaszkodva áll. Gyakorlott diplomata és államférfi létére is alig tudott uralkodni arisztokrata vonásainak komor merevségén, hogy azokat fel ne dúlja a harag.

- Fiú! - mondotta - elveszed azt a leányt, vagy kitagadlak! Nem vagy többé fiam!

Az ifjú Ronald lord egyenesen állt előtte, függőleges irányban, miközben szeméből a megvetéssel párosult dac lövellt gőgös atyja felé, derékszögben.

- Dacolok veled, - lehelte. - Nem vagy többé atyám! Majd nézek egy másik atyát. Soha nem veszek el oly leányt, kit nem szeret szívem. Ez a leány, akit sohase látott egyikünk se...

- Őrült! - sziszegte az Earl - el akarod kótyavetyélni ezredéves családfánk ősi birtokát?!... A leány, akiről beszéltem, szép és ifjú - anyai nagynénjének sógora beleegyezett a házasságba, - és franciák, ami a fő!

- Ám mik indokaid...?

- Nincs indokolás, - vetette oda az Earl. - Ronald, egy hónapot nyújtok neked. Addig itt maradhatsz ősi lakodban. Ha elsején se adod beleegyezésed, fizetés nélkül elbocsátlak.

Az ifjú lord nem válaszolt. Kirohant a szobából, kedvenc lovára pattant és vadul kinyargalt a parkból, a szélrózsa minden irányában egyszerre.

Mikor a könyvtár ajtaja dörögve becsapódott Ronald mögött, az Earl karszékébe roskadt. Arckifejezése megváltozott. Már nem az a gőgös főúr volt többé, inkább az üldözött vad jellegzetes arckifejezését vette fel. »El kell vennie azt a leányt...« - hörögte maga elé, a szőnyegre - »Nemsokára mindent tudni fognak. Tucsemoff elmenekült Szibériából. Ő mindent tud s nem haboz mindent kivallani. A bányák tulajdonába mennek át, jelen birtokkal együtt és én - de hagyjuk!«

Felállt, az ódon almáriumhoz lépett, egy kis pohár keserűvizet hajtott fel és ismét az előkelő származású angol főúr volt, mint előbb.

Ugyanezen órában egy magas, boltíves kutyafogat, bakján a Psj Ns-ek jellegzetes egyenruhájába bujtatott lovásszal, száguldott keresztül-kasul a park fasorán. Az inas mögött ifjú leány foglalt helyet. Szinte gyermek még, akkora se volt, mint a jólmegtermett inas.

Egyszerű, túrósrétessel díszített kalap, néhány szerény strucctoll árnyéka rejtett el egy finom kis arcot, melynek arcszerűsége egyenesen megdöbbentő volt regényünknek ezen a helyén.

Kell-e mondanunk, ki volt ő? Gertrúd, a nevelőnő, akinek ezen a napon kellett elfoglalnia hivatalát az ősi kastélyban.

Ugyanakkor, mikor a kutyafogat a fasorba kanyarodott, a fasor másik felén egy magas, karcsú ifjút pillantott volna meg az olvasó, ha valamilyen üzleti vagy magánügyben történetesen ott tartózkodott volna. Sajnos, nehéz elképzelni, hogy az olvasó éppen pont akkor ott tartózkodjon s így el kell hinnie leírás után, hogy a karcsú ifjúnak főúri vonásai minden további nélkül elárulták magas származását. Nemes ménen ült, melynek vonásai szintén előkelőek voltak, különösen hosszú, lógó orra.

De vajjon ki volt ez a karcsú ifjú, ki lovának minden lépésével közelebb jutott Gertrúdhoz?... Vajjon ki volt ő, vajjon ki?... Ach, igazán, no de csakugyan, ki lehetett?!... Ki? Ki?... Soha nem találja ki az olvasó, ha nem töri a fejét egy kicsit. Senki más nem volt ő, mint az ifjú Ronald.

Végzetesen találkozniok kellett. Egyre közelebb jutottak. Aztán még közelebb. És végre, egy röpke pillanatra, találkoztak. Ahogy eleveztek egymás mellett, Gertrúd felemelte tekintetét s az ifjú két szemet pillantott meg, melyek kifejezésben annyira szemszerűek voltak, hogy például nem voltak négyszögletesek, hanem egészen kerekek. Ronald csak egy pillantást vethetett a kutyafogat utazójára, de az aztán olyan bensőséges volt, hogy aki ennél bensőségesebben néz, az okvetlenül csal.

A szerelem hajnala volt e két tekintet találkozása? Ki tudja? Legfeljebb a szerző. De az még nem mondhatja meg. Tessék várni, különben is kérem az olvasót, ne zavarjon folytonos közbeszólásaival, így nem lehet dolgozni.

* * *

De beszéljünk Gertrúdról. Gertrúd, teljes nevén Mac Figgin Montmorency, nem ismerte se atyját, se anyját. Mindaketten évekkel az ő születése előtt haltak meg. Anyjáról csak annyit tudott, hogy francia volt, ragyogóan szép és hogy rokonai, ősei és üzletfelei elpusztultak a nagy francia forradalomban.

De azért Gertrúd gyengéd kegyelettel őrizte szülei emlékét. Keblén aranytokban anyjáról készült miniatűr olajfestményt rejtegetett; hátáról, ezüstláncon, apja jólsikerült daguerrotipje lógott le. Nagyanyja mellszobrát kabátujjában hordta, néhány unokanővérének és fivérének képmása részint a csizmájában foglalt helyet, részint az övébe volt dugva, nyelestül, míg hátul... de talán elég is ennyi.

Atyjáról, úgy lehet, még kevesebbet tudott. Csak annyit, hogy magasrangú angol királyi családból származott, s hogy ifjú éveiben, mint mesterlegény, bebarangolta a világot. Minden hagyatéka, ami Gertrúdra maradt, egy orosz nyelvtan, egy tót képesújság, egy légsúlymérő és egy bányászati szakkönyv volt.

Kora gyermeksége óta nagynénje nevelte. Gondosan oktatta őt, szívébe plántálva a keresztényi gondolkodás elveit. Némi Mohamedán elveket is csöpögtetett belé, mindenesetre.

Mikor tizenhétéves volt, jó nagynénje meghalt víziszonyban.

A körülmények rejtélyesek voltak. Ezen a napon idegen férfi látogatta meg, nagyszakállú ember, orosz nemzeti viseletben. Távozása után Gertrúd nagynénjét eszméletlen állapotban találta. Ebből az állapotból csak a halál váltotta meg.

Hogy a feltünést elkerüljék, a halál okául kétoldali veszettséget állapítottak meg. Annyi bizonyos, hogy Gertrúd itt állt, egyedül, kidobva a bizonytalanba. Mit tegyen? Ez volt a kérdés.

Ezen gondolkozott éppen egy reggel, miközben tekintetét a következő apróhirdetés vonta magára:

»Nevelőnő kerestetik. Tudnia kell franciául, olaszul, oroszul, tótul. Zongoratanárnői oklevél és kohászati szaktudás elengedhetetlen. Fizetés 4 silling és 4 pence évente. Jelentkezés féltizenegy és háromnegyed tizenkettő közt a Nemzeti Múzeum levéltárnoki irodájában.«

Gertrúd gyorsan határozó természet volt. Alig két óra kellett hozzá, hogy észrevegye a csodálatos megegyezést, ami a megkívánt feltételek és az ő tényleges képzettsége között fennállott.

A levéltárnoki hivatalban már ott várta a grófnő. Azzal a közvetlenséggel fogadta, ami rögtön megnyeri a tapasztalatlan ifjú szív rokonszenvét.

- Tökéletes francia? - kérdezte.

- Oh, oui, - felelte Gertrúd szerényen.

- És olasz?

- Oh, si! - így Gertrúd.

- És német? - folytatta a grófnő.

- Ah, ja!

- És orosz?

- Jaw!

- És tót?

- Jep!

Elámulva ezen a jártasságon, amit e látszólag fiatal leány a modern nyelvekben tanúsított, a grófnő kutató tekintettel mérte végig Gertrúdot. Hol látta e jellegzetes vonásokat? Elgondolkodva húzta végig keskeny ujjait sápadt homlokán, de hiába, nem jött rá.

- Elég, - bólintott aztán, - fel van fogadva. Holnap leutazik Psv Ns-i birtokra s elfoglalja hivatalát. Meg kell jegyeznem, hogy ami az oroszt illeti, az Earl-t is támogatnia kell ezirányú levelezésének lebonyolításában. Nagy bányászati érdekeltsége van Tcsmnksz-ben.

Tcsmnszk! miért ütötte meg Gertrúd fülét ez az egyszerű, mindennapi szó, olyan különösen? Miért? Talán azért, mert a kohászati szakkönyv egyik oldalára, atyja kezeírásával ez a szó volt felírva. De minő rejtély lehet e mögött?

Másnap reggel Gertrúd átlépte a kastély küszöbét. Vigyázott, hogy rá ne lépjen, pedig elég széles küszöb volt.

Leszállt a kutyafogatról, elvonult a libériás inasok sorfala közt, mindegyiknek egy-egy Louis d'Or'-t nyomva a markába és belépett.

- Isten hozta, - fogadta a grófnő, segítve Gertrúdnak a bőröndök felcipelésében a padlásra.

Innen visszatérve, az ifjú leányt azonnal a könyvtárba vezették, hogy az Earl-nek bemutassák. A nevelőnő arcába pillantva, az Earl láthatóan megrendült. Hol látta ezeket a vonásokat?... A futtatáson? - A színházban? - Az omnibusz tetején? - A vásárcsarnokban? - Nem! Emlékei közt kutatott, hiába. Gyorsan az almáriumhoz lépett, felhajtott egy üveg brandyt és megint a tökéletes gentleman kifürkészhetetlen simasága ömlött el egész lényén.

Míg Gertrúd a mellékhelyiségbe lépett, hogy megismerkedjék aranyszőke tanítványaival, használjuk fel az alkalmat (talán elég időnk van rá, míg visszajön), hogy néhány szót beszéljünk az Earl-ról és fiáról.

Lord Nork vérbeli angol főúr és államférfi volt. Az évek, amiket diplomáciai kiküldetésben Konstantinápolyban, Szentpétervárott és Rákoskeresztúron töltött, hajlékonnyá formálták modorát, míg külsejére a Szent-Ilonán, Újzélandban, Hamiltonban és Grönlandban átélt napok emléke borította félreismerhetetlen lenyomatát.

Mint a grófság katonai szállásmestere, megismerte a hadiélet komor szépségeit - örökös főlondineri állása pedig az udvari körökkel hozták közvetlen kapcsolatba.

Szerette a nehéz sportokat. Félelmes rókavadász, kutyalövő, galambsörétező, disznóvágó, denevérszögecselő hírében állott - rangjának minden fényűzésében előljárt.

Ezen a ponton az ifjú Ronald atyjának nyomdokain járt. Kezdettől fogva a család legnagyobb reménysége volt. Az etoni főiskolán mint stukk- és füleslabda-szakértőt emlegették - Cambridgeben elsőnek jött be a harisnyastoppolási versenyen. Nevét ping-pong-körökben is sűrűn emlegették, mint bajnokjelöltét - ami, ha beválik, okvetlenül bejut a parlamentbe.

Ilyen körülmények közt érkezett meg Gertrúd az ősi házba.

Gyorsan múltak a napok.

A szép kis árvaleány egyszerű bája csakhamar megnyerte a szíveket. Tanítványai imádattal csüggtek rajta, este késsel kellett őket lefejteni. Még a személyzet is szerette. A főkertész rózsacsokorral kedveskedett, a másodkertész korai galagonyavirágot vitt fel a szobájába, a harmadkertész árticsókát hordott utána egész nap, sőt még a kilenced és tizedkertész is vitt valamit, ha egyebet nem, egy burgonyagyökeret vagy egy marék zabot. Szobája tele volt virággal, - estefelé az ősz pincemester kopogtatott be ajtaján, meghatva a szelíd kis árva magányos életétől, hol egy palack törkölyt, hol borovicskát, hol néhány csomag pipadohányt nyújtva át egyszerű szívének jóindulatával. Még a néma teremtmények is szerették, a maguk néma hódolatával. A néma varjúk és néma kutyák a vállára ültek, több néma borjú is, a környékből.

És Ronald?... Ronald?

Nos igen. Találkoztak.

Beszéltek.

- Mily ködös reggel! - mondta Gertrúd. - What a dull morning! Quel triste matin! Was für ein gottverdammter Morgen, himmelherrgottsakrament!...

- De milyen randa! - felelte Ronald halkan.

Randa!... Ez a szó csengett Gertrúd fülében egész nap.

Ezután már gyakrabban voltak együtt. Nappal tenniszt és ping-pongot játszottak, este, a kastély ódon szokásai szerint, az Earl-el és a grófnővel egy kis rulettet, vagy chemin-de-fer-t játszottak. Aztán kiültek kettesben a verandára s nézték a holdat, amint óriási körökben kering a horizont szélén.

Sokára történt, mikor Gertrúd először vette észre, hogy lord Ronald melegebb érzést táplál irányában, mint a mennyit a ping-pongszabályok megengednek. Gyakran, ha együtt voltak, az ifjú lord percekre elhallgatott és behúnyta a szemét. Különösen ebéd után.

Egy este, mikor Gertrúd szobájába vonult vissza, hogy előkészületeket tegyen ágyban való elhelyezkedését illetően - másszóval, hogy lefeküdjön, kitárta (kinyitotta) az ablakot s ekkor lord Ronald arcát pillantotta (látta) meg. Egy sündisznón ült és a hold felé fordított arcán kimondhatatlan szenvedés tükröződött.

Közben múltak a napok. Az élet úgy folyt, ahogy efféle rendes angol főúri háztartásban folyni szokott. Hét órakor megszólalt a reggeli gong, nyolckor havasi kürtszó hívta össze reggelizni a családot, félkilenckor autótülök intett misére, egy órakor felrepült a főárbocra az ebéd-hívó lobogó, négykor ágyúlövés jelezte a teát, negyedtízkor vészharang és sziréna jelentette be az esti átöltözés idejét, végre féltízkor véres kardot hordtak körül annak jeléül, hogy lehet vacsorázni. Éjfélre ezen is túl voltak és a lélekharang imára csődítette a személyzetet.

Közben egyre közeledett az idő, mikor lord Ronaldnak választani kell - elhagyja-e az anyai házat, vagy elveszi atyja választottját. Július 15-ike volt már, néhány nap múlva július 17-e és csaknem közvetlenül ezután július 18.

Időnkint az Earl, találkozva Ronalddal a lépcsőházban, komoran nézett rá. »Emlékezz, fickó, hogy meg kell törnöd, avagy kitagadásba veszlek!«

De mit érzett vajjon az Earl Gertrúddal szemben? Ez volt az egyetlen, keserű csepp a fiatal leány boldogságának tengerében. Bizonyos jelek, amikről nem tudott számot adni magának, arra mutattak, hogy az Earl ellenszenvvel viseltetik irányában.

Egyszer például, mikor elment a könyvtár előtt, az Earl csizmahúzót vágott hozzá. Máskor reggelinél hirtelen felkapta a lekváros tálat és a fejére borította. Ezeket mindenesetre megjegyezte.

Munkájához tartozott egyébként az Earl orosz levelezésének lebonyolítása. Hiába kereste e levelekben az ő titkának megoldását. Egy nap azonban jellegzetes orosz sürgönyt kézbesítettek az Earlnak. Gertrúd hangosan fordította le.

- Tucsemoff meglátogatta a nőt. Illető meghalt.

Ezt hallva az Earl elsápadt dühében. Úgylátszik, ekkor történt az a dolog a lekvárral.

Egy napon, mikor az Earl éppen denevérvadászaton volt, Gertrúd gazdája levelei közt kotorászott azzal a gyöngéd női ösztönnel, mely könnyedén győzi le a diszkréció álszemérmét. És ekkor meglelte a rejtély kulcsát.

Az Earl nem volt jogos tulajdonosa ennek a birtoknak! Távoli unokatestvére, atyai részről volt a jogos örökös, de ő orosz börtönben halt meg, az Earl mesterkedései következtében, aki abban az időben nagykövet volt Tcsmnszkben. Eszerint tehát ennek az unokafivérnek a leánya igényelhette ezidőszerint a birtokot.

Az egész bonyolult családi ármány története itt feküdt szemei előtt, az összes adatokkal - kivéve a jelenlegi jogos birtokos nevét és lakcímét. Minden pontosan benne volt, csak éppen ez nem. Már ez is feltűnő volt.

De milyen csodálatos az asszonyi lélek. Gertrúd azért nem nézte le mégse az Earlt!...

Ám a rejtély továbbra is foglalkoztatta. Miért rezzen össze az Earl valahányszor ő a szemébe néz? Egyszer aztán megmérte a rezzenést és a szeizmográf négy centiméteres kilengést mutatott. Ilyenkor azonban hamar összeszedte magát, gyorsan néhány üveg viskit hajtott le és megint - tökéletes világfi volt.

Gyorsan bekövetkezett a magyarázat.

A Psn Ns-i országos bálestély napja volt a kritikus idő. Az egész szomszédság hivatalos volt. Mily hevesen vert Gertrúd szíve a várakozásban, mily aggodalmasan válogatta össze szegényes ruhatárának darabkáit, hogy ne legyen kénytelen méltatlan külsővel jelenni meg lord Ronald szemei előtt. Szánalmas ruhatár volt, de francia édesanyjától örökölt ízlése és öltözködési ösztöne nem hagyta cserben. Egy egyszerű rózsát tűzött hajába - a Times nehány régi számából s egy öreg esernyő béléséből olyan ruhát rögtönzött össze, hogy az angol király is megnyalta volna utána a sót. Dereka köré egyszerű, ízléses szárítókötelet csavart - fülébe pedig, fehér cérnával egy nemesveretű antik csipkeszallagot függesztett, amit még anyjától örökölt.

Gertrúd volt az est fénypontja. Mindenki el volt ragadtatva a leányos ártatlanság ragyogó bűvöletétől, mely egész lényét úgy elöntötte, hogy alig látszott ki belőle.

A bál tetőpontjára hágott. Őrült forgatagban tomboltak az egyes párok. Gertrúd és lord Ronald a csalitosban álltak, egy bokor közepén. Egymás szemébe néztek.

- Gertrúd, - jegyezte meg a főúr - szeretlek.

- Ronald! - jelentette ki Gertrúd, miközben nyakába borult.

E pillanatban az Earl toppant ki a szomszédos tölgy odvából. Keresztbefont karokkal állt meg előttük a holdfényben s komor tekintetét a felháborodás oly mértékben eltorzította, hogy a füle a szája helyére került.

- Úgyhát! - harsogta élesen, Ronald felé fordulva. - Te, amint látom, már választottál!

- Vál...! - volt az ifjú gróf válasza.

- Inkább veszed el e koldusszegény teremtést, mint a dúsgazdag örökösnőt, akit kitippeltem neked.

Gertrúd könyörgő tekintettel nézett hol az apára, hol a fiúra. Egyszerre nem lehetett mindkettőre, mert szemben álltak egymással.

- Ink...! - felelte Ronald.

- Legyen tehát! - felelt metsző gúnnyal az Earl, nagyot húzva a vállán átvetett rumos kulacsából, hogy visszanyerje önuralmát.

- Ezennel ki vagy tagadva! Hagyd el e helyet s ne lássalak többé!...

- Jőjj Gertrude! - mondta Ronald gyöngéden - távozzunk egymás ölében.

Gertrude csak állt. A rózsa lehullott hajából. A csipke kiesett füléből s a szárítókötél leoldózott derekáról. A Times régi példányai (famentes papír!) a fölismerhetetlenségig összegyűrődtek. De e szörnyű lelkiállapotban is ura volt akaratának.