A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: NOS4A2

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2013

Fordította: Uram Tamás

Tördelte: Gelányi Mariann

Cover photograph © Pari Dukovic/AMC

Második, javított kiadás

NOS4A2. Copyright © 2013 by Joe Hill

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Hungarian translation © Uram Tamás, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-850-1

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Anyukámnak, a történetmesélés királynőjének

– nem moped, gonosz vasparipa…

Die Toten reiten schnell.

(Lám, gyors a holt futása.)[1]

GOTTFRIED BÜRGER: LENÓRA

Előszó

ÜNNEPI JÓKÍVÁNSÁGOK

2008 DECEMBERE

ENGLEWOODI SZÖVETSÉGI BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI INTÉZET, COLORADO

THORNTON NŐVÉR KEVÉSSEL NYOLC ELŐTT LÉPETT BE A TARTÓS ápolási osztály ajtaján; egy tasak meleg vért hozott Charlie Manxnak.

A nővér robotpilóta-üzemmódban közlekedett, egyáltalán nem a munkája körül jártak a gondolatai. Végre eldöntötte, hogy megveszi a fiának, Josiahnak a Nintendo DS-t, amit a gyerek annyira szeretett volna, és most azt számolgatta, odaér-e még nyitvatartási időben a Toys „R” Us üzletéhez, majd ha a kórházban végzett.

Hetek óta ellenállt a késztetésnek – elvi alapon. Nem igazán érdekelte, hogy Josiah összes barátja ilyennel játszik. Egyszerűen taszította a gondolat, hogy a gyerekek mindenhová magukkal viszik ezeket a hordozható videojátékokat. Bosszantotta, ahogy a kisfiúk a ragyogó képernyőkbe temetkeznek; hogy a való világot félredobják valami képzeletbeli birodalomért, ahol a gondolatot kiszorítja a szórakozás, és ahol művészetnek számít kreatív új gyilkolási módokat kitalálni. Annak idején olyan gyerekről álmodozott, aki majd imád olvasni és Scrabble-dominókkal játszani, és hótaposós expedíciókra akar menni vele. Kész röhej.

Ellen kitartott, amíg csak bírt, aztán tegnap délután azon kapta Josiaht, hogy az ágyán ücsörögve egy régi pénztárcát tart maga elé, mintha az lenne a Nintendo DS. Valahonnan kivágott egy Donkey Kong-képet, és a tárca fényképrekeszének átlátszó műanyaga alá csúsztatta. És most képzeletbeli gombokat nyomkodott, és robbanások hangját utánozta, az anyja pedig sajgó szívvel figyelte, ahogy úgy tesz, mintha már meg is lenne az a valami, amiről úgy gondolta, a Nagy Napon egész biztosan megkapja majd. Ellennek meglehettek a maga elméletei arról, hogy mi egészséges a fiúk számára és mi nem. A Télapó viszont nem feltétlenül értett ezekkel egyet.

A nővér annyira a gondolataiba merült, hogy csak akkor vette észre a változást Charlie Manxon, amikor a kórházi ágy mellett elférkőzve az infúziós állványhoz lépett. A férfi hirtelen nagyot sóhajtott, mint aki unatkozik, Ellen pedig lepillantott rá, és azt látta, hogy a férfi egyenesen rámered, és annyira meghökkent a nyitott szempár láttán, hogy majdnem elejtette a tasak vért.

Charlie Manx rémesen öreg volt, és rémesen is nézett ki. Hatalmas, tar koponyájának glóbuszán egy idegen hold domborzati térképe – a kontinenseket májfoltok és véraláfutás-színű szarkómák jelölték. Volt abban valami különösen szörnyű, hogy a „káposztaföld”-ként is emlegetett tartós ápolási osztály összes betege közül éppen Charlie Manxnak legyen nyitva a szeme, az évnek éppen ebben a szakában. Manx szerette a gyerekeket. Annak idején, a kilencvenes években, több tucat gyereket rabolt el. Volt egy háza a Flatirons-sziklaformáció tövében, ahol kedvére megkínozta és megölte őket, és aztán karácsonyfadíszek felaggatásával emlékezett meg róluk. Az újságok Vérapó Házának hívták a helyet. Ho-ho-hó.

Munka közben Ellen többnyire ki tudta kapcsolni agyának anyai lebenyét, tartózkodni tudott az olyan gondolatoktól, hogy vajon miket művelt Charlie Manx a Josiahnál nem idősebb kislányokkal és kisfiúkkal. Ha tehette, egyik ápoltja viselt dolgain sem tűnődött. A szoba túlsó végében fekvő páciens például megkötözte a barátnőjét és annak két gyerekét, aztán rájuk gyújtotta a házat, és otthagyta őket a lángok martalékául. Egy szórakozóhelyen fogták el, valamivel odébb az utcában, sörözött, és a White Sox–Rangers-baseballmeccset nézte a tévén. Ellen nem látta, mi előnye származhatna abból, ha ilyen szörnyűségeken rágódik, úgyhogy megtanult a körülöttük elhelyezett gépek és infúziós állványok hús-vér függelékeiként, perifériákként gondolni ápoltjaira.

A három év alatt, mióta a nővér az Englewoodi Szövetségi Büntetés-végrehajtási Intézet szuperbiztonságos börtönkórházában dolgozott, Charlie Manx mindvégig kómában feküdt, egyszer sem látta, hogy nyitva volna a szeme. A férfi a legtörékenyebb volt az összes ápoltja közül, egy sérülékeny bőrzsák, csontokkal a belsejében. A szívmonitora olyan kimérten csipogott, mint a lehető legkomótosabbra állított metronóm. Az orvos szerint annyi agyi tevékenységet mutatott, mint egy doboz vagdalthús. Soha senki nem határozta meg az életkorát, de öregebbnek tűnt, mint Keith Richards. Kissé még hasonlított is Keith Richardsra – egy apró, éles, barna fogakkal teli szájú, kopasz Keithre.

Az osztályon még három kómás beteg volt, három gork, ahogy az ápolók a végstádiumú, öntudatlan betegeket nevezték. Ha az ember elég időt töltött körülöttük, rájött, hogy mindegyiknek megvan a maga furcsa szokása. Don Henry, a barátnőjét és annak gyerekeit tűzhalálra ítélő férfi, időnként sétálni ment. Persze az ágyról nem kelt fel, viszont lagymatagon járt a lába a takaró alatt. Egy Leonard Potts nevű pasas pedig, aki öt éve feküdt kómában, mert egy elítélttársa csavarhúzóval meglékelte a koponyáját, és esélye sem volt valaha is felébredni, időnként megköszörülte a torkát, és felkiáltott. „Tudom!” – mint valami stréber kisdiák az osztályteremben. Lehet, hogy Manx furcsa szokása az volt, hogy nagy ritkán kinyitja a szemét, csak Ellen eddig még sosem kapta rajta.

– Jó napot, Mr. Manx – mondta Ellen automatikusan. – Hogy érzi magát?

Semmitmondó mosolyt villantott a férfira, és tétován kivárt. Még mindig a kezében tartotta a testhőmérsékletű vér tasakját. Nem számított válaszra, de úgy gondolta, figyelmességből hagy egy másodpercet a férfinak, hogy összeszedje nem létező gondolatait. Charlie Manx nem szólt semmit, úgyhogy kinyújtotta a kezét, hogy visszazárja a férfi szemhéját.

Amikor Manx megmarkolta a csuklóját, önkéntelenül felkiáltott, és elejtette a vért. A padlóra csapódó tasak bíbor fröccsenéssel szétrobbant, meleg permet terítette be a lábát.

– Fúj! – kiáltotta Ellen. – Fúj! Fúj! Te jó ég, Jézusom!

Olyan szaga volt, mint a frissen csapolt vasnak.

– A fiad, Josiah – szólalt meg Charlie Manx reszelős, mély hangon. – Ott a helye Karácsonyországban, a többi gyerekkel. Új életet adhatnék neki. Szép új mosolyt adhatnék neki. Szép új fogakat.

Hallani, ahogy kimondja a gyerek nevét, rosszabb volt, mint érezni az ujjait a csuklóján, vagy a vérét a lábfején. (Nem az ő vére, mondta magában, még nem.) Szédülés fogta el attól, hogy ez a férfi, ez a büntetését töltő gyilkos és pedofil a fiáról beszélt, szabályosan megszédült, mintha egy felvonó üvegkapszulája röpítené az égbe, és a világ a mélybe zuhanna alatta.

– Engedjen el – suttogta.

– Josiah John Thorntonnak Karácsonyországban a helye, neked pedig az Elaltat Lakban a helyed – mondta Charlie Manx. – A Gázálarcos Ember tudni fogja, mit kezdjen veled. Gyömbérillatú gázt ad neked, és megtanít szeretni. Nem vihetlek magunkkal Karácsonyországba. Illetve vinni vihetnélek, de a Gázálarcos Emberrel jobban jársz. Megváltás lesz számodra a Gázálarcos Ember.

– Segítség – sikoltotta Ellen, csak éppen nem sikolyként jött ki a torkán. Hanem suttogásként. – Segítsenek. – Nem találta a hangját.

– Láttam Josiaht a Nelegyenúgyok Temetőjében. Josiahnak velem kell jönnie egy utazásra az autómban. Karácsonyországban boldog lesz, örökkön-örökké. A világ nem ronthatja el ott, mert Karácsonyország nem a világban van. Hanem a fejemben. Mind biztonságban vannak a fejemben. Tudod, álmodtam róla. Karácsonyországról. De az álomban csak gyalogolok és gyalogolok, és mégsem érek az alagút végére. Hallom énekelni a gyerekeket, de nem tudok átjutni hozzájuk a túloldalra. Hallom, hogy kiabálnak nekem, de az alagút sehogy sem akar véget érni. Kéne az autóm. Kéne a Wraith.

A nyelve kicsusszant a szájából, barnán, nyálkásan és obszcénen, végignyalintva a száraz ajkakon, és a férfi elengedte Ellen Thorntont.

– Segítség – suttogta a nővér. – Segítség. Segítség. Segítség. – El kellett ismételnie néhányszor, mire sikerült hallhatóan kimondania. Akkor kirontott az ajtón a folyosóra, iszkolt lapos sarkú klumpájában, és visított, ahogy a torkán kifért. Rikító vörös lábnyomokat hagyott maga után.

Tíz perccel később két védőfelszerelésbe öltözött rendőr az ágyára szíjazta Manxot, ha netán megint kinyitná a szemét, és fel akarna kelni. Az orvos viszont, amikor végül odaért, hogy megvizsgálja, kioldoztatta.

– Ez a pasas 2001 óta vegetál magatehetetlenül. Napjában négyszer át kell fordítani, hogy ne legyenek felfekvései. Ha nem volna agyhalott, akkor is túl gyenge ahhoz, hogy odébbálljon. Hét év alatt teljesen elsorvadtak az izmai, kétlem, hogy önerőből fel bírna ülni egyáltalán.

Ellen az ajtó mellől fülelt – úgy tervezte, amennyiben Manx megint kinyitná a szemét, ő lesz az első, aki a szobából kislisszol –, amikor viszont az orvos ezt mondta, merev léptekkel átvágott a helyiségen, és feltűrte a karján a ruhát, hogy megmutassa a véraláfutásokat ott, ahol Manx megmarkolta.

– Ez magának úgy néz ki, mintha egy magatehetetlen ember műve volna? Azt hittem, kitépi a karomat. – A lábfeje is majdnem ugyanúgy sajgott, mint megnyomorgatott csuklója. Miután levette a vérrel átitatott harisnyát, Ellen forró vízzel és fertőtlenítőszappannal addig súrolta a lábát, hogy már teljesen kimarjult. Most az edzőcipője volt rajta. A klumpa ment a kukába. Még ha meg is lehetett volna menteni, akkor sem gondolta, hogy képes lenne még egyszer felvenni.

Az orvos, egy Patel nevű fiatal indiai, meghökkent, mentegetőző képpel ránézett, aztán lehajolt, hogy Manx szemébe világítson a ceruzalámpájával. A pupilla nem húzódott össze. Patel ide-oda mozgatta az elemlámpát, de Manx tekintete rendületlenül ugyanarra az egy pontra irányult Patel bal füle mögött. Az orvos Manx orrától néhány centire összecsapta a két tenyerét. Manxnak arcizma se rezdült. Patel gyengéden visszazárta a kimeredt szempárt, és az EEG-monitorra pillantott.

– Semmi különbséget nem látni az utóbbi egy tucat EEG-hez képest – szólalt meg. – A beteg kilencpontos a Glasgow-skálán, alfakómának megfelelő lassú alfahullám-aktivitással. Szerintem csak álmában motyogott a pasas, nővér. Még az ilyen gorkokkal is előfordul.

– Nyitva volt a szeme – vitatkozott Ellen. – Egyenesen rám nézett. Tudta a nevemet. Tudta a fiam nevét.

Mire Patel: – Sosem beszélgetett egy másik nővérrel a pasas ágya környékén? Nem lehet tudni, mit csípett el öntudatlanul. Maga eldicsekszik, hogy: „Képzeld, a fiam helyesírási versenyt nyert az iskolában”, Manx meghallja, aztán alvás közben visszakérődzi.

Ellen bólintott, de közben arra gondolt, Tudta Josiah középső nevét. Márpedig azt egész biztos nem említette senkinek a kórházban. Josiah John Thorntonnak Karácsonyországban a helye, mondta Charlie Manx, neked pedig az Elaltat Lakban a helyed.

– A vért meg nem is tudtam beadni – szólalt meg. – Két hete anémiás. Húgyúti fertőzést kapott a katéterétől. Megyek, hozok még egy tasakkal.

– Hagyja a csudába. Majd én ellátom vérrel az öreg vámpírt. Ide hallgasson. Csúnya kis riadalmon esett át. Lépjünk túl a dolgon. Menjen haza. Mennyi van még a műszakjából? Egy óra? Vegye ki. A holnapi napot is vegye ki. Nincs valami ajándék, amit még az utolsó percben be akart szerezni? Menjen, és intézze el. Ne gondoljon többet erre, lazítson. Karácsony van, Thornton nővér – mondta az orvos, és rákacsintott. – Nem tudja, hogy az egész évből ez a néhány nap a legcsodálatosabb?

A RÖVIDEBB ÚT

1986–1989

HAVERHILL, MASSACHUSETTS

A Kölyök nyolcévesen kerekezett át először az Elveszett és Megkerült között átívelő fedett hídon.

Így történt: Éppen hazaértek a Tótól, és a Kölyök egy posztert ragasztott fel a falra – David Hasselhoff, összefont karral a csodajárgánya, K.I.T.T. előtt, fekete bőrdzseki, gödröcskés arc, széles mosoly –, amikor döbbent kis sikolyt hallott a szülei hálószobájából.

A Kölyök a fél lábát az ágya fejtámlájára téve, a mellkasával szorította a posztert a falhoz, miközben barna ragasztószalaggal rögzítette a sarkokat. Most mozdulatlanná dermedve, félrebillentett fejjel hallgatózott, nem mintha megijedt volna, mindössze azon tűnődött, vajon min borulhatott ki már megint az anyja. Úgy tűnt, mintha elveszített volna valamit.

–… még megvolt, tudom, hogy megvolt! – kiabálta.

– Hogy emlékszel, levetted a parton? Mielőtt bementél a vízbe? – kérdezte Chris McQueen. – Tegnap délután?

– Már mondtam, hogy tegnap nem úsztam.

– Attól még levehetted, amikor bekented magad napolajjal.

És így tovább, mondták a magukét vég nélkül, de a Kölyök úgy döntött, átmenetileg nyugodtan kirekesztheti őket a füléből. Nyolcévesen a Kölyök – a tanárának a második osztályban Victoria, az anyjának Vicki, de az apjának és legbelül csak „Kölyök” – régen túl volt azon, hogy szívére vegye az anyja érzelmi kitöréseit. Linda McQueen orkánszerű nevetése és hisztérikus, csalódott kiáltozása a Kölyök hétköznapjai kísérőzenéjének számított, és csak nagy ritkán volt érdemes tudomást venni róla.

A Kölyök kisimította a posztert, megragasztotta még, ahol kellett, aztán hátralépett, hogy megcsodálja. David Hasselhoff, a legnagyobb király. Fintorogva próbálta eldönteni, nem ferde-e. Aztán ajtócsapódást hallott, egy újabb gyötrelmes kiáltást – már megint az anyja –, utána pedig az apja hangját.

– Azt hiszed, nem tudtam, hogy ide akarsz kilyukadni? – mondta a férfi. – Mindig ez megy.

– Külön rákérdeztem, hogy szétnéztél-e a fürdőszobában, és azt mondtad, hogy igen. Azt mondtad, hogy mindent leellenőriztél. Most akkor szétnéztél a fürdőszobában vagy sem?

– Nem tudom. Nem. Valószínűleg nem. De nincs jelentősége, mivelhogy nem a fürdőszobában hagytad, Linda. Tudod, honnan tudom, hogy nem a fürdőszobában hagytad a karperecedet? Onnan, hogy a strandon hagytad, tegnap. Vedeltétek a koktélokat Regina Roeson barátnőddel a napon, és a nagy lazításban még arról is elfelejtkeztél, hogy van egy lányod, és elbóbiskoltál. És amikor felébredtél, és rájöttél, hogy egy óra késéssel fogsz érte menni a napközis táborba…

– Nem késtem egy órát.

–… akkor pánikszerűen távoztál. Ott felejtetted a napolajat, ott felejtetted a törülköződet, és a karperecedet is, most pedig…

– És nem is voltam részeg, ha erre célozgatsz. Nem furikázom a lányunkat részegen, Chris. Az a te specialitásod.

–… most pedig jössz a szokásos szarságaiddal, és át akarod hárítani a felelősséget.

A Kölyök szinte nem is volt tudatában, hogy mozog: kibóklászott a félhomályos közlekedőfolyosóra, és sodródott tovább a szülei hálószobája felé. Az arasznyira nyitva hagyott ajtón túl előtűnt egy szelet a szülei ágyából és a rajta heverő bőröndből. Valaki ruhákat cibált elő és szórt le a padlóra. A Kölyök tudta, hogy az anyja rángatta elő és dobálta szét a holmikat idegrohamában, miközben az elvesztett karperecet – aranykarika, csillogó kék zafírokból és gyémántszilánkokból készített pillangóval – kereste.

Az idegesen fel-alá járkáló asszony néhány másodpercenként átvillant a hálószobának a Kölyök számára látható szeletén.

– A tegnaphoz ennek semmi köze. Mondtam, hogy nem a strandon veszítettem el. De nem ám. Ma reggel még ott volt a mosdó mellett, a fülbevalómmal együtt. Ha nem adták le a recepción, akkor valamelyik szobalány tette el. Így egészítik ki a keresetüket. Kiszolgálják magukat a vendégek holmijából.

A Kölyök apja kis ideig hallgatott, aztán így szólt: – Jézusom. Micsoda egy undorító féreg vagy legbelül. És egy ilyentől van gyerekem.

A Kölyök összerezzent. Bizsergő forróságot érzett a szemgolyója mögött, de nem sírt. Automatikusan az ajkába harapott, az éles fájdalommal tartva sakkban az előtörni készülő könnyeket.

Az anyja viszont nem fogta vissza magát, sírva fakadt. Amikor újra szem elé őgyelgett, rángatózott a válla, a kezét az arcához nyomta. A Kölyök nem akarta, hogy meglássák, úgyhogy visszavonult a folyosón.

Elment a szobája mellett, végig a folyosón, és ki a bejárati ajtón. Hirtelen elviselhetetlennek érezte a gondolatot, hogy odabent maradjon. A házban áporodott volt a levegő. Egy hete nem működött a légkondicionáló. Az összes növény elpusztult, és már szaguk is volt.

Csak akkor tudta meg, hová megy, amikor már ott volt, jóllehet attól a pillanattól, hogy az apja eleresztette leggonoszabb beszólását – Micsoda egy undorító féreg vagy legbelül –, nyilvánvaló volt az úti célja. A garázs oldalajtajához lépett, hogy bemenjen a kerékpárjáért.

A Raleigh Tuff Burner a születésnapi ajándéka volt májusban, és egyben minden idők legkedvesebb születésnapi ajándéka is… akkor és mindörökre. Még harmincévesen is, ha a fia megkérdezte tőle, mi volt a legjobb dolog, amit valaha kapott, rögtön a neonkék Raleigh Tuff Burner jutott az eszébe a banánsárga felnijével és vaskos gumiabroncsával. Ez volt a kedvence a vagyontárgyai közül, jobban szerette a Magic 8 jósgolyónál, a KISS Colorforms öltöztetős készleténél, de még a ColecoVision videojáték konzoljánál is.

A belvárosi Pro Wheelz kirakatában szúrta ki magának, három héttel a születésnapja előtt, amikor az apjával bóklásztak, és elragadtatottan felkiáltott a látványtól. Meghökkent apja bement vele az üzletbe, és rábeszélte a kereskedőt, hogy engedje a kislányt körbekarikázni a bemutatóteremben. A boltos győzködte, hogy nézzenek meg más kerékpárokat is, és azt állította, hogy a Tuff Burner még teljesen leeresztett üléssel is túl nagy lesz neki. A Kölyök fel sem fogta, miről beszél a pasas. A kerékpár egészen elvarázsolta; mintha boszorkányseprűn suhant volna a mindenszenteki sötétségben, háromszáz méterrel a föld felett. Az apja viszont úgy tett, mint aki egyetért a boltossal, és azt mondta Vicnek, majd megkapja, ha nagyobb lesz.

Három héttel később a kerékpár ott állt a behajtójukon, hatalmas ezüst masnival a kormányán. – Miért, már nagyobb vagy, nem? – kacsintott az apja.

Besurrant a garázsba. A Tuff Burner az apja motorjától balra támasztotta a falat.

Nyaranta a férfi az 1979-es fekete Harley-Davidson Shovelheaddel járt munkába. A Kölyök apja egy útépítő brigád lőmestereként sziklapadokat takarított el a nyomvonalból nagy erejű robbanóanyagok, többnyire ANFO, ritkábban pedig a jó öreg TNT segítségével. Az okos ember még a káros szenvedélyéből is hasznot húz, mondta egyszer Vicnek. Amikor a lány megkérdezte, hogy mire gondol, azt mondta, a legtöbben, akik szeretnek robbantgatni, vagy hullaházban végzik, vagy rács mögött. Ő viszont hatvanezret keres vele évente, ha pedig netán pórul járna, még több pénz áll a házhoz: istentelenül jó biztosítása volt. Csak a kisujja megért volna húsz lepedőt, ha letépi egy robbanás. A Shovelhead tankjára fújt festményen amerikaizászló-mintás bikinis, komikusan szexi szőkeség lovagolt egy bombán, lángnyelvek előterében. Vic apja vérbeli szarházi volt. Más apák építettek dolgokat. Az övé szarrá robbantott mindent, aztán egy Harley-n elrobogva azt a cigarettát szívta, amiről a gyújtózsinórt lángra kapatta. Ezt űberelje valaki.

A Kölyöknek megengedték, hogy a Raleigh-val a gyalogutakon kerekezzen a Pittman Street-i kiserdőben – nem hivatalosan így hívták a törpefenyők és nyírfák tizenöt hektárnyi csíkját, amely közvetlenül a hátsó udvaruk mögött terült el. Kitekerhetett egészen a Merrimack folyóig és a fedett hídig, csak onnan kellett visszafordulnia.

Az erdő a Rövidebb Útként emlegetett fedett híd túloldalán is folytatódott, de Vicnek megtiltották, hogy a hídon átmenjen. A Rövidebb Út hetvenéves volt, száz méter hosszú, és a közepén kezdett megereszkedni. Sodorirányba dőlő falaival olyan rozogának tűnt, mintha egy erősebb széltől is összeszakadna. A bejáratot drótháló zárta le, de a gyerekek az egyik saroknál visszahajtották a kerítésdrótot, és bejártak füvezni meg szexelni. A kerítésre erősített bádogtáblán felirat figyelmeztetett: A HAVERHILLI RENDŐRSÉG ÁLTAL ÉLETVESZÉLYESNEK MINŐSÍTVE. Simliseknek, semmirekellőknek és sültbolondoknak való hely volt.

A Kölyök, persze, már járt bent (hogy melyik kategóriát erősítette, inkább hagyjuk), nem hatották meg az apja fenyegetései, sem az életveszélyre figyelmeztető felirat. Azt találta ki magának, hogy átcsusszan a drótháló alatt, és begyalogol tíz lépést, márpedig a Kölyök soha semmilyen bátorságpróba elől nem futamodott meg, még olyantól se, amit csak ő szabott saját magának. Pláne az olyantól nem, amit ő szabott saját magának.

Odabent öt fokkal hűvösebb volt, és a padlódeszkák résein harmincméteres mélységre és szél fodrozta vízre lehetett lelátni. A poros levegőt felragyogtatták a fekete kátránypapírtető hasadásain behatoló aranysárga fénypászmák. A sötétben denevérek csipogtak fülsértően éles hangon.

Vic lélegzése felgyorsult attól, hogy besétált a hosszú, árnyékos alagútba, amely nemcsak egy folyón ívelt át, de magán a halálon is. Nyolcéves volt, és úgy hitte, gyorsabb bárminél, még egy leszakadó hídnál is. Amikor viszont totyogó léptekkel elindult az öreg, kopott, nyikorgó deszkákon, hirtelen kicsit kevésbé hitt magában. Tíz lépés helyett ugyan húszat tett meg, de az első hangos reccsenéstől inába szállt a bátorsága, visszaiszkolt, és miközben kibújt a drótkerítés alatt, úgy érezte, mindjárt megfullad a torkában dobogó szívétől.

Most a hátsó udvar vége felé fordult a kerékpárjával, és a következő pillanatban, köveken és gyökereken döcögve, máris lefelé robogott a hegyoldalon, és be az erdőbe. A házuktól aláhullva azonnal Knight Rider szerepjátékainak egyikébe pottyant.

A Knight 2000-ben ült, és könnyed suhanással száguldottak a fák alatt a citromszínű nyári alkonyatban. Az volt a küldetésük, hogy visszaszerezzenek egy mikrocsipet. Az amerikai rakétasilók titkos koordinátáit tartalmazó csip Vic anyjának karperecében volt elrejtve: az ékkő pillangóba építették be, ravaszul gyémántnak álcázva. A mikrocsipet zsoldosok kaparintották meg, akik úgy tervezték, árverésre bocsátják, és a legmagasabb ajánlatot tevőnek passzolják tovább: Iránnak, az oroszoknak, vagy esetleg Kanadának. Vic és Michael Knight egy mellékúton tartottak a rosszfiúk búvóhelye felé. Michael meg akarta ígértetni Vickel, hogy nem vállal felesleges kockázatot, nem viselkedik ostoba taknyos módjára, és Vic a szemét forgatva méltatlankodott, de mindketten tudták, hogy a dramaturgiai szükségszerűség folytán egy ponton igenis muszáj lesz ostoba taknyos módjára viselkednie, veszélybe sodorni mindkettejük életét, hogy aztán vakmerő manőverekkel nyerhessenek egérutat a rosszfiúk elől.

Annyi, hogy nem stimmelt a narratíva. Először is Vic egyértelműen nem autóban ült. Hanem egy kerékpáron – gyökereken döcögve át, és vadul pedálozva, hogy távol tartsa a szúnyogokat. Ráadásul képtelen volt ellazulni, és úgy belemerülni az álmodozásba, ahogy máskor. Folyamatosan az apja szavai jártak a fejében: Jézusom. Micsoda egy undorító féreg vagy legbelül. Hirtelen az a gyomorszorító gondolata támadt, hogy mire hazaér, a férfi már nem lesz ott. Lehorgasztotta a fejét, és gyorsabban pedálozott; egyedül így hagyhatta maga mögött a szörnyű lehetőséget.

A következő gondolata az volt, hogy nem is kocsiban és nem is a Tuff Burneren ül, hanem az apja Harley-ján. A karja a férfi dereka köré fonva, a fején a sisak, amit az apja külön neki vásárolt, a fekete, egész fejet beburkoló sisak, amitől szkafanderbe öltözött űrhajósnak érezte magát. Visszafelé tartottak a Winnipesaukee-tóhoz, Vic anyjának karperecéért – meg akarták lepni vele. Az anyja majd álmélkodva felkiált, mikor meglátja az apja kezében, az apja pedig nevet, és átkarolja Linda McQueen derekát, és arcon csókolja, és újra szent lesz a béke.

A Kölyök siklott a villódzó napfényben a lelógó ágak alatt. Olyan közel járt a 495-ös főúthoz, hogy már hallotta is a forgalmat: a kamionok visszakapcsoló váltójának kínlódását, a személyautók zúgását, és igen, még egy délnek tartó nagymotor mennydörgésszerű robaját is.

Amikor behunyta a szemét, a főúton robogott maga is, príma időt ment, élvezte a súlytalanság érzését, ahogy a motor bedőlt a kanyarokban. Észre sem vette, hogy most egyedül van a motorkerékpáron, már nagyobb lány, elég idős, hogy saját maga adagolja a gázt.

Ettől majd eláll a szavuk. Előkeríti a karperecet, és visszajön, és ledobja az ágyra a szülei közé, és szó nélkül kisétál. Hadd nézzék egymást megszégyenülten. Leginkább azonban a motorról fantáziált, ahogy a kilométereket falva rohan bele az alkonyatba.

A Tuff Burner előcsusszant a fenyőillatú félhomályból, ki a széles földútra, amely a hídhoz vezetett. Az Ebúthoz, ahogy a környékbeliek nevezték, zanzásítva.

A hídhoz közeledve észrevette, hogy a kerítésdrót nincs a helyén. Lecibálták az oszlopokról, és most ott hevert a porban. A híd bejáratát – amelyen egyszerre egy autó is csak szűkösen fért át – borostyánloboncok keretezték, finoman lengedezve a folyóról feláramló léghuzatban. A híd belsejében szögletes alagút húzódott, hihetetlen fényességű négyszöggel a végén, mintha a túloldalon aranyló búzamezőre nyílna. Vagy esetleg csak aranyra, töméntelen sok aranyra.

Vic lassított. Mélyen bent járt a saját fejében, és amikor elhatározta, hogy továbbmegy, egyenesen át a dróthálón és be a sötétbe, bringás önkívületében nem sokat rágódott a döntésen. Ha megáll, leszerepel a bátorságpróbán, és azt nem engedhette meg. Ráadásul hitt a sebességben. Ha a pallók megroppannak alatta, csak teker tovább, letakarodik a korhadt fáról, mielőtt az engedhetne a súlyának. Ha van odabent valaki – valami szakadt csöves, aki szívesen megtapizna egy kislányt –, elrobog mellette, mielőtt rámozdulhatna.

Az elreccsenő öreg pallók és a fogdosódó hajléktalan gondolata édes rémülettel töltötte el, és ahelyett, hogy megtorpant volna, kiállt a nyeregből, és még keményebben pedálozott. Aztán hűvös megelégedettséggel arra gondolt, hogy amennyiben a híd tényleg a tíz emelet mélységben alatta lévő folyóba zuhanna, ő pedig összezúzódna a gerendák között, arról is a szülei tehetnének, amiért elüldözték hazulról a marakodásukkal; na, az móresre tanítaná őket. Iszonyúan hiányozna nekik, belebetegednének a szomorúságba és a bűntudatba, és előbb-utóbb pontosan ez is vár rájuk, mindkettejükre.

A kerítésdrót megzörrent és koppant a kerekek alatt, Vicet denevér- és korhadásszagú, föld alatti sötétség nyelte el.

Ahogy beért, látta, hogy bal felől feliratot fújtak a falra, zöld festékkel. Nem lassított, hogy elolvassa, de úgy tűnt, mintha az lett volna, hogy TERRY’S, ami azért volt fura, mert hazafelé tényleg megálltak ebédre egy Terry’s nevű helyen, a Terry’s Primo Subsban, még a New Hampshire-i Hamptonban, a tengerparton. A szokásos pihenőhelyük volt ez a Winnipesaukee-tótól hazafelé, nagyjából félúton Haverhill és a Tó között.

A fedett híd belsejében megváltoztak a hangok. Vic továbbra is hallotta a folyót, harminc méter mélységben, de az áramló víz surrogása helyett most inkább mintha morajló fehérzajt, rádiósistergést hallott volna. Nem nézett le, félt megpillantani a folyót a pallók közötti résekben. Még oldalra sem nézegetett, inkább csak a híd túlsó végére függesztette a tekintetét.

Szaggatott fehér fényben haladt. Az egyik ujjnyi vastag fényességlapot átütve enyhe lüktetés állt a bal szemébe. A padló kellemetlenül nyúlékonynak tűnt. Vic fejében mostanra ugyanaz a kétszónyi fohász kattogott – mindjárt átérsz, mindjárt átérsz – kalimpáló lába ütemére.

A fényes négyszög a híd túlsó végén nagyobb lett és még szemkápráztatóbb. Ahogy közeledett, Vic felfigyelt a kintről áradó forróságra. Pedálozás közben – rejtélyes módon – napolaj és hagymakarikák illatát érezte. Azon már nem is csodálkozott, hogy miért nincs kapu itt, a híd másik végénél sem.

Vic McQueen, más néven a Kölyök, nagyot kortyolt a levegőből, és dibegő-dobogó kerekekkel kitekert a Rövidebb Útból a napfényre, a pallókról az aszfaltozott útra. A fehérzaj sziszegése és moraja hirtelen abbamaradt, mintha tényleg egy sercegő rádiót hallgatott volna, és most valaki megnyomta a kikapcsoló gombot.

Még három-négy métert siklott, mire meglátta, hol van. A szíve hamarabb összeszorult a mellkasában, mint ahogy a keze rászorulhatott volna a fékre. Olyan hirtelen, olyan erővel állította meg a kerékpárt, hogy a hátsó gumi kifarolt az aszfalton.

Egy földszintes épület mögötti kövezett kis utcában bukkant elő. Bal felől szemétgyűjtő konténer és néhány kuka állt egy téglafalnál. A kis utca végét magas deszkapalánk rekesztette el. A palánk túloldalán autóút volt. Vic hallotta a forgalom zaját, és az egyik autóból kiszüremlő dalfoszlányt: Abra-abra-cadabra… I wanna reach out and grab ya…[2]

Rögtön tudta, hogy rossz helyre keveredett. Sokszor járt kint a Rövidebb Útnál, éppen elégszer nézett át a Merrimack magas partjai között, hogy tudja, mi van odaát: egy erdővel benőtt hegy, zöld és hűvös és csendes. Se út, se üzlet, se kis utca. Aztán hátrafordult, és majdnem felsikoltott.

A Rövidebb Út híd már nem a Merrimack folyón ívelt át, viszont begyömöszölték egy akkora helyre, amely alig volt képes befogadni. A híd teljesen kitöltötte a Vic mögötti kis utca torkolatát, faltörő kosként ékelődve a földszintes téglaház és egy négyemeletes, fehérre festett betonépület közé. Vic megreszketett a látványtól. Amikor benézett a sötétségbe, a távolban, a híd túlsó végénél látta a Pittman Street-i kiserdő smaragdos árnyait.

Lekecmergett a kerékpárjáról. A lába vad nekibuzdulásokban reszketett. Odatolta a Raleigh-t a szemétgyűjtő konténerhez, és nekitámasztotta. Azon kapta magát, hogy nem mer a Rövidebb Útra gondolni.

A kis utca olajban sült és most a napon avasodó ételektől bűzlött. Vic friss levegőt akart szívni. Egy zajos, gőzzel teli konyha szúnyoghálós ajtaja mellett elhaladva a magas palánkkerítéshez ment. Kikallantyúzta a kerítésbe épített ajtót, és kilépett a keskeny járdára, melyet jól ismert. Alig egy órája még rajta állt a szüleivel.

Balra nézve megpillantotta a hosszan elnyúló strandot és azon túl az óceánt – a zöld, tarajos hullámok szemet sajdítón ragyogtak a napon. Úszónadrágos fiúk frizbiztek, fel-felugrálva egy-egy bravúros elkapáshoz, aztán visszazuhanva a homokba. Autók araszoltak tömött sorokban az óceánparti úton. Vic bizonytalan lábakon megkerülte az épület sarkát, és megpillantotta az ablakot, amelyen át az utcai vevőket kiszolgálták. A büfé cégtábláján a felirat:

TERRY’S PRIMO SUBS HAMPTON BEACH, NEW HAMPSHIRE

Elballagott a büfé előtt letámasztott, a délutáni verőfénytől lángot vető krómozású nagymotorok mellett. Az ételkiadó ablaknál lányok vártak a sorukra, bikinifelsős és forrónadrágos, csilingelő nevetésű lányok. Mennyire utálta a hangjukat; mintha üvegcsörömpölést hallott volna, olyan volt. Bement a büfébe. Az ajtó fölött rézcsengettyű csilingelt.

Nyitva voltak az ablakok, és a pult mögül fél tucat ventilátor fújta a levegőt az asztalok felé, de így is túl meleg volt odabent. A mennyezetről hosszú légypapírcsíkok lógtak le, és lengedeztek a huzatban. A Kölyök nem szívesen nézett a légypapírra, a rovarokra, melyek a ragacs fogságába esve haldokoltak, hogy közvetlenül alattuk az emberek zavartalanul tömhessék magukba a hamburgerüket. Korábban, amikor szüleivel a nap folyamán itt ebédelt, nem vette észre a légypapírt.

Kótyagosnak érezte magát, mint aki tele gyomorral szaladgált az augusztusi kánikulában. A pénztárgép mögött nagydarab, fehér trikós férfi állt. A válla szőrös volt, és leégéstől pecsenyevörös, az orrán cinkkenőcs csíkja. PETE, hirdette a trikóján a fehér műanyag táblácska. Pete egész délután itt volt. Két órával korábban Vic az apja mellett álldogált, miközben Chris McQueen kifizette a férfinak a hamburgerkosaraikat és a turmixaikat. A két férfi a Red Soxról beszélgetett, akiknek kivételesen egész jól ment a játék. Úgy tűnt, az 1986-os lehet az év, amikor végre megtörik az átok. Clemens tarolt. Az a srác elnyerte a liga legjobb dobójátékosának járó Cy Young-díjat, és még bő egy hónap volt hátra a szezonból.

Vic a férfi felé fordult, ha másért nem, mert megismerte. Utána viszont csak állt hunyorogva, és fogalma sem volt, mit mondhatna. A Pete háta mögött duruzsoló ventilátor éppen az arcába hordta a férfi párás testszagát. Nem, tényleg nem volt túl jól.

A legszívesebben elsírta volna magát, ahogy úrrá lett rajta a gyámoltalanság szokatlan érzése. Itt áll New Hampshire-ben, egy idegen városban. A Rövidebb Út hidat az épület mögötti kis utcába gyömöszölték, és valahogy erről is ő tehet. A szülei veszekszenek, és nem is sejtik, milyen messzire elkódorgott hazulról. Mindezt ki kell mondani, és még mást is. Haza kell telefonálnia. Telefonálnia kell a rendőrségre. Valakinek ki kell jönnie megnézni a hidat a kis utcában. Émelyítően kavarogtak a gondolatai. Rossz hely volt most a feje belseje, idegesítő lármával és kavargó denevérekkel teli sötét alagút.

De a nagydarab férfi megtakarította neki a vesződséget, nem kellett kitalálnia, hol kezdjen bele. – Hát itt vagy – szólt oda neki, amikor meglátta. – Gondoltam, hogy még találkozunk. Visszajöttél érte, igaz-e?

Vic meghökkenve meredt rá. – Visszajöttem érte?!

– A pillangós karperecért.

A férfi megnyomott egy gombot, és a pénztárgép fiókja hangos csilingeléssel felpattant. Az anyja karperece ott volt bent a végében.

Az ékszer láttán Vic lába újra megreszketett. Erőtlenül felsóhajtott. Mióta a fedett híd alagútjából előbukkanva képtelen módon Hampton Beachben találta magát, most először érezte, hogy úgy-ahogy átlátja a helyzetet.

Képzeletben az anyja karperecének keresésére indult, és valahogy sikerült megtalálnia. A kerékpárjára soha nem is ült fel. Valószínűleg a szülei se veszekedtek igazából. A kis utcába gyömöszölt hídra csak egyetlen magyarázat lehetséges. Lesülve és kimerülten, turmixtól eltelve hazaért, beájult az ágyába, és most álmodik. Ezt szem előtt tartva úgy gondolta, a legokosabb, amit tehet, ha magához veszi az anyja karperecét, és a hídon át visszamegy a túloldalra. Mely pontján az álomnak majd nyilván felébred.

A bal szeme mögött tompa sajgás lüktetett megint. Fejfájás készülődött. Nem is akármilyen. Nem emlékezett rá, hogy valaha is fejfájósan érkezett volna egy álomba azelőtt.

– Köszönöm – mondta, ahogy Pete átnyújtotta a karperecet a pult fölött. – Anyukám már nagyon aggódott miatta. Értékes darab.

– Nagyon aggódott, mi? – Pete a fülében vájkált a kisujjával. – Nyilván érzelmileg kötődik hozzá.

– Nem. Vagyis hogy igen, persze. Azelőtt a nagymamájáé volt, az én dédnagymamámé. De amúgy is értékes.

– Hát hogyne.

– Régiség – mondta a Kölyök, de nem esküdött volna meg rá, miért kell győzködnie a férfit a karperec értékéről.

– Csak akkor régiség, ha ér is valamit. Ha nem ér semmit, akkor csak valami régi vacak.

– Gyémántos – mondta a Kölyök. – Gyémántok vannak rajta, amúgy meg arany.

Pete gúnyosan horkantott.

– De tényleg – erősködött Vic.

Mire a férfi: – Ugyan. Mondom, hogy bizsu. Amit gyémántnak nézel, az csak cirkónium. És látod a belsejét, ahol átmegy ezüstbe? Az aranyon nem fog a rozsda. Ami jó, az jó is marad, a strapától függetlenül. – A férfi szemöldöke összeráncolódott a váratlan együttérzéstől. – Jól vagy? Elég ramatyul nézel ki.

– Semmi bajom – mondta a Kölyök. – Csak túlzásba vittem a napozást. – Ez nagyon felnőttesen hangzott.

De igazából nem volt jól. Szédült, és folyamatosan remegett a lába. Kint akart lenni, távol a Pete-verejték és a hagymakarikák meg a bugyborékoló olaj páráinak szagegyvelegétől. Túl akart lenni az álmon.

– Biztos nem kérsz egy hideg italt? – kérdezte Pete.

– Kösz, de amikor itt ebédeltünk, már ittam egy turmixot.

– Itt aztán nem – mondta Pete. – Esetleg a McDonald’sban. Nálunk csak frappé van.

– Mennem kell. – Vic megfordult, és az ajtó felé indult. Érzékelte, hogy a pecsenyevörösre égett Pete valódi törődéssel néz utána, és hálás volt a férfinak az empátiájáért. Úgy gondolta, hogy büdössége és érdes stílusa ellenére Pete jó ember, és tényleg szívén viseli egy kornyadozó kislány sorsát, aki kíséret nélkül lófrál Hampton Beach utcáin. Mégse mert semmi mást mondani a férfinak. A halántéka és a felső ajka borzongató verejtéktől volt nyirkos, és alig bírta megfékezni a lába remegését. A bal szeme megint lüktetett. Ezúttal már kicsit erősebben. Nehéz volt kitartania meggyőződése mellett, hogy csak képzeli ezt a látogatást a Terry’sben, hogy csak egy különösen lebilincselő álmot él át valóságként – olyan nehéz, mintha egy sikamlós testű békát igyekezne a markában tartani.

Kilépett az épületből, és a kitámasztott motorkerékpárok mellett elhaladva végigsietett a forró járdán. Kinyitotta a magas palánkkerítés ajtaját, és belépett a Terry’s Primo Subs mögötti kis utcába.

A híd ott volt, ahol hagyta. Falai teljesen a kétoldalt álló épületekhez nyomódtak. Fájt ránézni. Vicnek fájt tőle a bal szeme.

Egy szakács vagy mosogatófiú – mindenesetre valaki a konyhából – kint állt az utcán a szemétgyűjtő konténer mellett. Zsír- és vérfoltos köténye mindenkit elrettentett volna attól, hogy a Terry’sben ebédeljen. A férfi apró termetű volt, az arca borostás, tetovált alkarján kidagadtak az erek, az arckifejezés, amivel a hidat bámulta, valahol a felháborodás és a rémület között.

– A kurva életbe – szólalt meg a pasas. Zavarodott pillantást vetett Vicre. – Te gyerek, te is látod? Mi az isten izéje az ott?

– A hidam. De ne aggódjon. Viszem magammal – mondta Vic. Saját maga előtt sem volt világos, hogy ezt miként gondolja kivitelezni.

Megmarkolta a bringája kormányát, visszakanyarodott vele, és a híd felé tolta. Futva tett két lépést, aztán átvetette a lábát.

Az első kerék feldöccent a pallókra, és Vicet elnyelte a sziszegő sötétség.

A hang, az értelmetlen, morajló sistergés egyre erősödött, ahogy a Raleigh begurult vele a hídra. Jövet azt hitte, hogy a folyót hallja lentről, de nem. Csak most vette észre, hogy a falakon hosszú rések vannak, és elsuhantában olyasfajta fehér villódzást látott rajtuk keresztül, mintha a világ legnagyobb tévékészüléke működne a fal túloldalán, egy olyan csatornára állítva, ahol éppen nem sugároznak semmit. Az oldalra dőlt, roskatag hidat fényvihar ostromolta. Vic érezte, ahogy a híd kissé megroggyan a falait verő záportól.

Behunyta a szemét, nem akart látni többé, kiállt a nyeregből, és vadul tekert, hogy átérjen. Megint megpróbálkozott korábbi mantrájával – mindjárt átérsz, mindjárt átérsz –, de túlságosan fulladt és émelygett, hogy bármilyen gondolatot hosszabban kitarthatott volna. Csak a zihálása volt és a morajló, dühödt sistergés, az egyre erősödő, végtelen hangzuhatag. A hang intenzitása őrjítően fokozódott, végül a legszívesebben felkiáltott volna, hogy elég!, már ott volt a száján a szó, elég, elég, a tüdeje gyűjtötte a levegőt a kiáltáshoz, amikor a kerékpár átdöccent a fedett híd küszöbén, és tudta, hogy ez már megint

HAVERHILL, MASSACHUSETTS

A hang lágy, elektronikus pukkanással elhallgatott. Vic a fejében, a bal halántékában érezte a pukkanást, kicsiny, de tisztán kivehető robbanásként.

Behunyt szemmel is tudta, hogy otthon van – vagy ha nem is otthon, legalább a saját erdejében. Azt, hogy ez a saját erdeje, a fenyőillatból és a levegő minőségéből tudta, abból a tisztára sikált, hűvös illatból, amit magában mindig a Merrimack folyóval kapcsolt össze. Hallotta a folyót, távolian; a víz iramlásának gyengéd és megnyugtató hangja egyáltalán nem hasonlított sistergésre.

Kinyitotta a szemét, a fejét felszegve kirázta a haját az arcából. A késő délutáni napfény rendszertelenül villódzott a magasban a fák lombján keresztül. Vic lassított, behúzta a fékeket, és letette a lábát.

Hátrafordult, hogy még utoljára végigpillantson a hídon Hampton Beach felé. Kíváncsi volt, látja-e a szakácsot a piszkos kötényében.

De nem látta, merthogy a Rövidebb Út híd eltűnt. A híd bejáratának helyén korlát húzódott. Azon túl pedig csak gyomos meredély, egészen a folyó sötétkék csatornájáig.

A kavargó, haragos vízből három Y alakú, repedezett betonpillér állt ki. Ennyi maradt a Rövidebb Útból.

Vic nem értette. Most kerekezett át a hídon, még érezte az orrában a napszítta, öreg fa és a denevérpisi szagát, hallotta dobogni a kerekei alatt a pallókat.

A bal szeme lüktetett. Behunyta, megdörgölte a tenyerével, aztán kinyitotta megint, és egy pillanatra mintha ott lett volna a híd. Látott, vagy látni vélt valami utóképszerűséget, híd alakú fehér ragyogást, amely egészen a túlsó partig ért.

De az utókép nem bizonyult tartósnak, és a bal szeméből patakzott a könny, és túlságosan elcsigázott volt, hogy sokáig merengjen a híd sorsán. Még soha életében nem érezte ennyire, hogy otthon a helye, a szobájában, az ágyában, a ropogós lepedők között.

Felült a biciklijére, de néhány méter pedálozás után leszállt, és inkább tolta. A fejét leszegte, a haja az arca előtt lengedezett. Az anyja karperece körbeforgott verejtékes bőrén, alig vette észre, hogy a csuklóján van.

Áttolta a kerékpárt a hátsó udvar megsárgult füvén, el a minijátszótér mellett; újabban már soha nem játszott itt, a hinta láncát vastagon belepte a rozsda. A behajtón elfektette a kerékpárt, és bement. A szobájába kívánkozott, le akart feküdni és pihenni. Amikor viszont fémes reccsenést hallott a konyha felől, arra vette az irányt, hogy megnézze, ki van ott.

Az apja állt a mosogatónál, neki háttal, az egyik kezében dobozos sör, a másik kezét a csaphoz tartotta, ide-oda forgatva öklét a hideg víz alatt.

Vic nem esküdött volna meg rá, meddig volt oda. A grillsütő órája sem segített. 12:00-át villogott vég nélkül, ahogy áramkimaradás után szokott. A villany se égett, a délután árnyaival teli helyiségben kifejezetten hűvös volt.

– Apa – szólalt meg, alig ismerve saját, fásult hangjára. – Hány óra?

A férfi a sütő felé pillantott, finoman megrázta a fejét.

– Gőzöm sincs. Kábé öt perce ment el az áram. Azt hiszem, az egész utcában nincs… – Vicre pillantott, a szemöldöke kérdőn felszaladt a homlokán. – Mi van? Jól érzed magad? – Elzárta a csapot, egy törlőronggyal felitatta a vizet a kezéről. – Elég ramatyul nézel ki.

Vic elszoruló torokkal, örömtelenül felnevetett. – Pete is ezt mondta. – Mintha messzi távolból érkezett volna a hangja: egy hosszú alagút túloldaláról.

– Pete? Milyen Pete?

– A Hampton Beach-i Pete.

– Vic?!

– Nincs semmi bajom. – Nyelni próbált, de nem bírt. Gyötrelmes szomjúságot érzett, de ez csak akkor tudatosult benne, amikor meglátta a hideg italt az apja kezében. Behunyta a szemét, és egy grapefruitlével teli, páragyöngyös pohár képe jelent meg előtte; a látványtól mintha teste összes sejtje követelőzve sajogni kezdett volna. – Csak szomjas vagyok. Van itthon valami gyümölcslé?

– Bocs, Kölyök, de elég üres a hűtő. Anyád még nem volt boltban, mióta hazajöttünk.

– Lepihent?

– Nem tudom. – És nem is érdekel. Nem tette hozzá, de benne volt a hanghordozásában.

– Tényleg… – szólalt meg Vic. Lecsúsztatta a karperecet a csuklójáról, és a konyhaasztalra tette. – Ha kijön, szólj neki, hogy megtaláltam a karperecét.

A férfi becsapta a hűtőszekrény ajtaját, hátrafordult. A tekintete a karperecre siklott, aztán vissza Vicre.

– Mégis hol…?

– A kocsiban. Az ülések között.

A helyiség elsötétült, mintha irdatlan felhők mögé bújt volna a nap az égen. Vic megtántorodott.

Apja közelebb lépett, az arcához érintette sörösdobozt tartó kezét. Vic horzsolásokat látott a kézfején. – Jézusom, Kölyök, te tűzforró vagy. Hé, Lin?

– Semmi bajom – motyogta. – Csak le kell feküdnöm kicsit.

Nem úgy gondolta, hogy akkor és ott le is fekszik; a terv az volt, hogy bemegy a szobájába, és elnyújtózik dögös új David Hasselhoff-posztere alatt – de a térde hirtelen megbicsaklott, ő pedig összerogyott. Az apja elkapta, mielőtt a padlóra zuhanhatott volna. Egyik kezével a térdhajlata alatt, másikkal a hónaljánál fogva felnyalábolta, és elindult vele a folyosón.

– Lin? – kiáltotta megint.

Linda előbukkant a szobájából. Megnedvesített konyharuhát tartott a szája sarkához, gesztenyevörös haja kócos volt, a szeme réveteg, mintha tényleg most ébredt volna. Amikor meglátta lányukat a férje karjában, kiélesedett a tekintete.

Vic szobájának ajtajánál ért oda hozzájuk. Vékony ujjaival felnyúlt, félretolta a lány haját, és a homlokához nyomta a tenyerét. Sima volt a tenyere, és fagyosan hideg, és az érintés félig kellemetlen, félig gyönyörteli borzongásra késztette Vicet. A szülei már nem haragudtak egymásra, és ha tudta volna, hogy csak be kell lázasodnia, és máris elássák a csatabárdot, dehogy kerekezett volna át a hídon a karperecért: csak eszik egy kis krétát, és kész.

– Mi van a gyerekkel, Chris?

– Elájult.

– Nem ájultam el…

– Negyvenfokos láza van, nem bír megállni a lábán, és mégis vitatkozik… – Az apja hangjából nem lehetett nem kihallani a büszkeséget.

Vic anyja leengedte a konyharuhát a szájától. – Hőguta. Három órát főtt a kocsiban, aztán rögtön kiment biciklizni, és nem védte a fejét a nap ellen, és alig ivott egész nap, leszámítva azt a vacak turmixot a Terry’sben.

– Frappé. A Terry’sben csak frappé van – mondta Vic. – Sebes a szád.

Az anyja megnyalta feldagadt ajkát a szájzugnál. – Hozok egy pohár vizet meg egy kis ibuprofent. Mindketten tudunk vele mit kezdeni.

– Ha úgyis a konyhában jársz, nem akarod magadhoz venni a karperecedet? – szólalt meg Chris. – Ott van az asztalon.

Linda még lépett kettőt, mielőtt eljutott a tudatáig, mit mondott a férje. Hátrafordult. Chris McQueen Vic szobájának ajtajában állt, a lánnyal a karjában. Vic már látta David Hasselhoffot az ágya felett, a szívtipró mosolyával, mint aki mindjárt rákacsint, és megszólal: Szép munka, pajtás.

– A kocsiban volt – mondta Chris. – A Kölyök megtalálta.

OTTHON

Vic aludt.

Álmában összefüggéstelen állóképek peregtek: egy gázálarc a betonpadlón, bezúzott fejű kutyatetem az út mellett, vak fehér angyalokkal telaggatott hatalmas fenyőfák erdeje.

Ez az utolsó kép annyira eleven volt, és sejtelmességében annyira szörnyű – azok a húsz méter magas, sötét fák, ahogy egy pogány szertartás bódult résztvevőiként hajladoznak a szélben, a felvillanó és csillámló angyalok az ágak között –, hogy a legszívesebben felsikoltott volna.

Kiáltani próbált, de nem tudott hangot kierőltetni a torkán. Puha, levegőtlen anyag hegynyi halma, fullasztó árnyéklavina temette el. Próbált utat vájni magának, kétségbeesetten hadonászva, szíjas izmainak minden erejével csapkodva, míg végül verejtékben úszó testtel, ülő helyzetben találta magát az ágyon. Az apja ott ült mellette a matrac szélén, és a csuklóját markolta.

– Vic. Vic. Nyugi. Az előbb akkorát behúztál, hogy majdnem leszakadt a fejem. Ne bomolj. Én vagyok az, apa.

– Ó… – Amikor az apja elengedte, a karja lehullt a teste mellé az ágyra. – Bocs.

A férfi a mutató- és a hüvelykujja közé fogva megmozgatta az állát. – Nem gond. Biztos rászolgáltam.

– Mivel?

– Mit tudom én. Akármivel. Az embernek mindig van valami a rovásán.

Vic előrehajolt, és megpuszilta apja borostás állát. A férfi elmosolyodott.

– Elmúlt a lázad. Jobban vagy?

Vic vállat vont, kutya baja, gondolta, most, hogy kikecmergett a nagy halom fekete paplan alól, és maga mögött hagyta az álombeli erdő gonosz karácsonyfáit.

– Nagyon durván ki voltál bukva. Hallanod kellett volna magadat.

– Miket mondtam?

– Egyszer azt kiabáltad, hogy a denevérek előjöttek a hídból. De nyilván a templomtoronyra gondoltál.

– Igen. Vagyis nem. A hídról beszéltem. – Nem is értette, hogyan feledkezhetett el, ha csak egy pillanatra is, a Rövidebb Útról. – Apa, mi történt a híddal?

– A híddal?

– A Rövidebb Úttal. Azzal a régi fedett híddal. Eltűnt.

– Ó… Hallottam, hogy valami idióta át akart hajtani rajta a kocsijával, és leszakadt alatta. Kinyírta magát, és a híd nagy részét is magával vitte. A maradékot meg lebontották. Ezért mondtam mindig, hogy eszedbe ne jusson kimenni rá. Már húsz évvel ezelőtt le kellett volna bontaniuk.

Vic megborzongott.

– Nézzenek oda – szólalt meg az apja. – Reszketsz, mint a vadászkutya.

Erről eszébe jutott a lázálma a bezúzott koponyájú kutyáról, és először felfénylett, aztán elhomályosult körülötte a világ.

Amikor a látása kitisztult, az apja egy gumivödröt tartott eléje.

– Ha kikívánkozik belőled valami – mondta a férfi –, próbálj beletalálni. Jézusom, soha nem eszünk többé abban a kurva Terry’sben.

Vicnek eszébe jutott a Pete-verejték szaga és a rovartetemekkel borított légypapír lengedező csíkjai, és öklendezni kezdett.

Az apja kivitte a gumivödröt a hányással. Egy pohár jéghideg vízzel jött vissza.

Vic három kortyra kiitta a felét. Annyira hideg volt, hogy újabb reszketésrohamot váltott ki belőle. Chris betakargatta, visszaült melléje, a vállára tette a kezét, és várta, hogy a hidegrázás abbamaradjon. Aztán nem mozdult. Nem beszélt. Vicet már az is megnyugtatta, hogy ott van mellette, hogy osztozhat az apja lezser, magabiztos némaságában, és szinte nem is telt el idő, máris érezte, hogy becsusszan egy újabb álomba. Becsusszan… vagy esetleg bekerekezik. Ahogy ott feküdt lehunyt szemmel, olyan érzése támadt, hogy újra a kerékpárján ül, és könnyedén siklik a sötét és békés csendben.

Amikor viszont az apja felkelt, hogy megy, még mindig eléggé tudatánál volt, hogy észrevegye, és tiltakozó nyöszörgéssel utána nyúlt. A férfi kisiklott a keze közül.

– Pihend ki magad, Vic – suttogta. – Meglátod, nemsokára megint a bringádon ülsz majd.

Álom és ébrenlét határán sodródott.

A férfi hangja távolról érkezett hozzá.

– Sajnálom, hogy lebontották a Rövidebb Utat – dörmögte Chris McQueen.

– Azt hittem, nem szeretted – motyogta a Kölyök, és elfordult az apjától, útjára bocsátva, feladva a férfit. – Azt hittem, félsz, hogy egyszer megpróbálok kitekerni rajta a bringámmal.

– Igaz – mondta az apja. – Féltem is. Azt sajnálom, hogy fogták magukat, és nélkülem bontották le. Rám bízhatták volna a töltetek elhelyezését, ha már egyszer a levegőbe akarták repíteni. Az a híd életveszélyes volt. A vak is láthatta, hogy előbb-utóbb valaki otthagyja a fogát. Mindenesetre örülök, hogy ép bőrrel megúsztad. Most pedig aludj, Kölyök.

KÜLÖNBÖZŐ HELYSZÍNEK

A karpereckaland néhány hónap alatt nagyrészt elfelejtődött, és amikor Vicnek mégis eszébe jutott, úgy emlékezett, hogy az autóban találta meg az ékszert. Ha tehette, nem gondolt a Rövidebb Útra. Emlékei a hídon át tett kiruccanásról hézagosak voltak, és hallucinációszerűek, és elválaszthatatlanul egybeforrtak otthoni lázálmával a komoran hajlongó, sötét fenyőfákról és a bevert fejű, döglött kutyáról. Az emlékek felelevenítése nem tett jót, úgyhogy az egészet begyömöszölte agyának egyik biztonságos rekeszébe, elzárta, hogy ne is lássa, és igyekezett elfelejteni.

Ugyanígy járt el máskor is mindig.

Merthogy más alkalmak is voltak, újabb kerékpáros kiruccanások – a hídon át, ami már nem is volt ott –, hogy előkerítsen ezt-azt, elkallódott holmikat.

A barátnője, Willa Lords például elveszítette Mr. Pentackot, a szerencsehozó kordbársony pingvinjét. Willa Vicéknél aludt, és a szülei nagytakarítást rendeztek a szobájában, és Willa úgy gondolta, Mr. Pentack valószínűleg a szemetesben végezte a működésképtelen Tinker Bell mobiltelefonnal és a Lite Brite mozaikkirakóssal együtt. Willa annyira vigasztalhatatlan volt, annyira feldúlt, hogy iskolába se tudott menni másnap, és a rákövetkező napon se.

De Vic megmentette a helyzetet. Kiderült, hogy Willa magával hozta Mr. Pentackot az ottalvásra. Vic ugyanis megtalálta a kabalafigurát az ágya alatt a porcicák és az elfelejtett zoknik között. Tragédia elhárítva.

Vic egyáltalán nem hitte, hogy úgy találta volna meg Mr. Pentackot, hogy felült a Raleigh-ra, és a Pittman Street-i kiserdőn át kikerekezett oda, ahol azelőtt a Rövidebb Út híd állt. Nem hitte, hogy a híd már ott várt rá, sem azt, hogy zöld festékkel fújt feliratot látott a falán: FENWAY PARK-I TEKEPÁLYA. Nem hitte, hogy a híd belsejét morajló sistergés töltötte meg, és azt sem, hogy a fenyődeszka falon túl rejtélyes fények villogtak és iramlottak tova.

Az agyában mégis volt egy kép arról, ahogy a Rövidebb Út alagútjából átgurul egy elsötétített – és reggel hét óra lévén néptelen – tekepályára. A fedett híd vége a falat átütve, közvetlenül a pályákra nyílott. Vic ismerte a helyet. Két héttel korábban járt ott egy születésnapi partin, Willa is ott volt. Most a fenyőpadló valami olajszerűségtől csillogott, és Vic bringájának kereke úgy félresiklott rajta, mint vajdarabka a forró serpenyőben. Ahogy elvágódott, lehorzsolta a könyökét. Mr. Pentack a gazdátlan holmik kosarában csücsült a pult mögött, a tekecipők polcai alatt.

Mindez csak egy történet volt, este mesélte magának, miután rátalált Mr. Pentackra az ágya alatt. Aznap estére megbetegedett, forró és ragacsos lett a teste, és szárazon köhögött, és az álmai elevenek és szürreálisak voltak.

A horzsolás a könyökén két nap alatt begyógyult.

Tízéves korában a kanapé párnái között találta meg az apja pénztárcáját, és nem pedig egy építkezésen, Attleboróban. A bal szeme napokig lüktetett, miután a tárcát megtalálta, mintha valaki behúzott volna neki egyet.

Tizenegy éves volt, amikor az utca túloldalán lakó de Zoet házaspárnak elveszett a macskája, Taylor, egy fekete-fehér szőrű, csont és bőr vénség. Egy nyári felhőszakadás előtt elment hazulról, és nem jött vissza. Mrs. de Zoet másnap reggel fel-alá járt az utcában, Taylor nevét nyivákolva. Mr. de Zoet, egy madárijesztő-szerű férfi, aki csokornyakkendőt viselt és nadrágtartót, az udvaron állt, gereblyével a kézben, de gereblyézés helyett csak elanyátlanodva nézett maga elé fakó szemével.

Vic különösen Mr. de Zoetet szerette; a férfinak olyasfajta furcsa akcentusa volt, mint Arnold Schwarzeneggernek, és a dolgozószobájában terepasztal állt, miniatűr csatatérrel. Mr. de Zoetet pipafüst és frissen főtt kávé illata lengte körül, és megengedte Vicnek, hogy festegesse a terepasztal parányi lövészkatonáit. Vic Taylort, a macskát is szerette. Dorombolás közben az állatnak csikorgó-kattogó hang hallatszott a mellkasából, mintha valami régi gép kelt volna odabent zajos életre.

Taylort soha többé nem látták… Vic viszont mesélt magának egy történetet arról, hogy áttekert a Rövidebb Út hídon, és megtalálta szegényt kimeredve a nedves gazban a főút mellett. A szőre vértől volt csapzott, teljesen ellepték a legyek. Miután áthajtott rajta egy autó, még sikerült levonszolnia magát az úttestről: a Kölyök megtalálta a vérfoltokat az aszfalton.

Vic kezdte megutálni a sistergő-sercegő hangot.

SPICY MENACE

1990

SUGARCREEK, PENNSYLVANIA

A hirdetés a Spicy Menace regényújság hátuljában jelent meg, az 1949-es augusztusi számban, amelynek címlapján egy jégtömbbe fagyasztott visító nőt tettek közszemlére (Hűvös volt hozzá és kedvetlen… Hát ő meg hidegre tette!!). Egyetlen hasáb volt csak, az Adola Melltartók (Diadalmas Dekoltázs!) sokkal nagyobb reklámja alatt. Bing Partridge észre sem vette, csak miután hosszasan megszemlélte a hölgyet az Adola-reklámban: világos, bársonysima bőrű kismamakeblek, melyeket fémes ragyogású melltartó kúpos csészéi tartottak féken. A szem lehunyva, az ajkak kissé szétnyíltak, mintha a nő aludna, és édes álmot látna, és Bing elképzelte, ahogy felébreszti egy csókkal.

– Bing és Adola ülnek a fán – dünnyögte Bing –, és basznak, DE KEMÉNYEN ÁM!

Bing a csendes kis kuckójában ült az alagsorban, a nadrágja letolva, a segge a poros betonon. Szabad keze nagyjából ott volt, ahová az ember képzeli, de egyelőre nem szorgoskodott különösebben. A lapokat ráérősen hajtogatva mazsolázott a magazinban, amikor rátalált a kis hirdetésre. A bal alsó sarokban keménykalapos hóember mutatott kacska faágkarjával a hópelyhek övezte szövegre.

Hiszed, hogy van egy hely, amit úgy hívnak, KARÁCSONYORSZÁG??

Neked mit érne egy örökös belépő oda, ahol mindennap karácsony reggelre ébredsz, és a boldogtalanságot a törvény bünteti?!?

Ne mondj le a csodákról!

Ne add fel az álmaidat!

Belevaló munkatársakat keresünk

Akik szeretik a gyerekeket

És nem félnek a kalandtól!

Érdeklődj a különleges lehetőségekről

Rendészeti osztályunkon

Ez nem csak egy munka

Ez egész életre szól!

Vár Karácsonyország

Jelentkezz!

Bing szerette a hirdetéseket az olcsó regényújságok hátuljában: a játékkatonákkal teli bádogszekrénykék hirdetéseit (Élje át újra Verdun izgalmát!), a második világháborúból visszamaradt katonai felszerelések hirdetéseit (Szuronyok! Karabélyok! Gázálarcok!), az olyan könyvek hirdetéseit, amelyekből megtudhatod, mit kell tenned, hogy bomoljanak utánad a nők (Hogyan veheted rá, hogy BÁRMIT megtegyen neked!). Bing gyakran kivágta a megrendelőlapokat, és csilingelő aprópénzt vagy szutykos bankjegyeket küldözött postán, így próbálva fémdetektorra vagy otthoni hangyatenyészetre szert tenni. Teljes szívével azon volt, hogy megfeleljen a szlogennek – Lepje Meg Barátait! Nyűgözze Le A Rokonságot! –, oda se neki, hogy barátainak legfeljebb azt a három idiótát számíthatta, akik az irányítása alatt dolgoztak a NorChemPharm karbantartó brigádjában, továbbá hogy összes közvetlen hozzátartozója rég a földben nyugodott az Új Amerikai Hit Tabernákuluma mögötti sírkertben. Azzal sem törődött, hogy az apja által összegyűjtött szoftpornó-magazinok, amelyek egy kartondobozban penészedtek az alagsori nyugiszobában, előbb jelentek meg, mint ahogy ő világra jött, és hogy a cégek, amelyeknek pénzt küldözött, többnyire réges-régen lehúzták a redőnyt.

Mindez eltörpült az érzelmi felfokozottság mellett, amely ennek a Karácsonyország nevű helynek a hirdetése láttán uralkodott el rajta. Körülmetéletlen és enyhén élesztőszagú pénisze elfeledve kókadozott bal markában. Templomtorony volt a lelke, amelyben most egyszerre kondult meg az összes harang.

Fogalma sem volt, mi ez a Karácsonyország, vagy hogy hol van, most hallott róla először. És mégis azonnal úgy érezte, hogy csak oda kívánkozott egész életében… lépdelni a macskaköves utcákon, sétálni a selyemcukor lámpaoszlopok alatt, és figyelni, hogyan visítoznak a gyerekek, miközben körbe-körbe repíti őket a Rénszarvas-körhinta.

„Neked mit érne egy örökös belépő oda, ahol mindennap karácsony reggelre ébredsz?!”, rikoltotta a hirdetés.

Bing negyvenkétszeres karácsonyozó volt, de amikor a karácsony reggelekre gondolt, csak egyetlenegy számított, és az képviselte az összes többit. Bing karácsonyi emlékében az anyja karácsonyfa alakú aprósüteményeket csúsztatott ki a sütőből, és az egész házat vaníliaillat lengte be. Mindez évekkel azelőtt volt, hogy John Partridge szöget kapott a homloklebenyébe. Apja azon a régi reggelen leült a padlóra Binggel, és figyelte az ajándékait kibontó gyereket. Bing a legutolsó ajándékra emlékezett a legjobban: a jókora dobozból egy gumi gázálarc került elő, és egy horpadt rohamsisak, rozsdafoltokkal ott, ahol a festék lepattogzott.

– Koreában az életemet mentette meg ez a felszerelés – magyarázta az apja. – Mostantól a tiéd. Három ferdeszemű is van a föld alatt, akik a kezedben lévő gázálarcot látták életükben utoljára.

Bing felhúzta a fejére a gázálarcot, és a műanyag lencséken át az apjára szegezte a tekintetét. Így, gázálarcban, olyan volt a nappalijuk, mint egy rágógumi-automata üveggömbjébe zárt kis világ. Az apja Bing fejére tette a sisakot, és tisztelgett. Bing nagy komolyan visszatisztelgett.

– Szóval te vagy az - mondta az apja. – A kis katona, akiről mindenki beszél. Mr. Megállíthatatlan. Velem-Aztán-Nem-Szaroztok közlegény. Jól mondom?

– Velem-Aztán-Nem-Szaroztok közlegény szolgálatra jelentkezem. Parancs, értettem! – mondta Bing.

Az anyja törékeny, ideges hangon felnevetett, és így szólt: – Ne beszélj csúnyán, John. Karácsony reggel van, nem illik. Ezen a napon a Megváltónkat üdvözöljük a földön.

– Nők… – mondta John Partridge a fiának, miután Bing anyja aprósüteményt tett eléjük, és visszament a konyhába a kakaóért. – Ha megengeded nekik, életed végéig a csöcsükön tartanának. Persze, ha jobban belegondolsz… hol itt a gond? – És kacsintott.

És odakint közben nagy, sűrű pelyhekben hullt a hó, ők pedig az egész napot együtt töltötték a házban, és Bing felvette a gázálarcát és a rohamsisakját, és háborúsat játszott, és újra meg újra lelőtte az apját, John Partridge pedig újra meg újra meghalt, kizuhanva a karosszékéből a tévé előtt. Egyszer Bing az anyját is megölte, és az asszony engedelmesen bandzsítva elernyedt, és halott is maradt majdnem egy teljes reklámszünetre. Csak akkor ébredt fel, amikor Bing levette a gázálarcot, és puszit nyomott a homlokára. Akkor elmosolyodott, és így szólt: – Áldjon meg az Isten, kicsi Bing Partridge. Jobban szeretlek bárminél.

Mit érne meg neki, hogy mindennap így érezhesse magát? Hogy azt érezhesse, hogy karácsony reggel van, és egy igazi koreai háborús gázálarc várja a fa alatt? Hogy újra átélhesse, ahogy az anyja lassan kinyitja a szemét, és azt mondja: Jobban szeretlek bárminél?

Három csosszanó lépést tett az ajtó felé, aztán észbe kapott, és felrántotta a nadrágot a derekán.

Annak idején, miután John Partridge munkaképtelenné vált, Bing anyja titkárnői feladatokat vállalt a hitközségnél, és az Olivetti elektromos írógép még mindig ott volt a folyosói szekrényben. Az „O” elveszett, de Bing tudta, hogy a „0”-val helyettesítheti. Papírt tekert a gépbe, és pötyögni kezdett:

Kedves XXXXX tisztelt Karács0ny0rszágXXX Tulajd0n0s0k!

A Spicy Menace Magazinban 0lvas0tt hirdetésükre jelentkezem. H0gy szeretnék-e Karács0ny0rszágban d0lg0zni? Naná! 18 éves munkavisz0ny0m van a N0rChemPharmnál a pennsylvaniai Sugarcreekben, és 12 éve a XXXXX karbantartó részleg vezetője vagy0k. Feladataim közé tart0zik több fajta nagy ny0mású gáz kezelése és szállítása, úgymint 0xigén, hidr0gén, hélium és szev0flurán. Mit tippelnek, hány baleset v0lt a főnökségem alatt? EGY SE!

Mit érne meg nekem, h0gy mindennap karács0ny legyen? Kit kell kinyírn0m érte, hahaha? Nincs az a lepra munka, amit a N0rChemPharmnál ne csináltam v0lna. Puc0ltam vécéket, amik csurig v0ltak XXXX nem m0nd0m ki, úgyis tudják, mivel, törölgettem a pisit a falakról, mérgeztem patkány0kat, tucatszám. 0lyasvalakit keresnek, aki nem fél bepiszk0lni a kezét? Hát abbahagyhatják a keresést!

P0nt0san az vagy0k, akit keresnek: egy belevaló pasas, aki szereti a gyerekeket, és nem fél a kalandtól. Nem vágy0m s0kra, csak egy jó munkahelyre. Egy bizt0nsági őri állás kiválóan megfelelne. Igazság szerint annak idején szerettem v0lna egyenruhában sz0lgálni büszke nemzetemet, ah0gy apám tette a k0reai háb0rúban, de biz0ny0s fiatalk0ri b0tlás0k és egy sz0m0rú családi b0nyodal0m megakadály0z0tt ebben. Hát igen! De nem panaszk0d0m! Higgyék el, ha Karács0ny0rszág vagy0nőri unif0rmisát viselhetném, ugyan0lyan megtiszteltetésnek f0g0m érezni azt is! H0bbim az eredeti kat0nai emléktárgyak gyűjtése, saját fegyverem van, és tud0m is használni.

Befejezésül annyit, h0gy vár0m válaszukat az alábbi címen. Szinte a b0t0rságig hűséges vagy0k, és akár az életemet áld0znám ezért a különleges lehetőségért. Nincs semmi, amit ne v0lnék kész megtenni, h0gy kiérdemeljem a helyem Karács0ny0rszág alkalmaz0ttainak s0rában.

XXXXX Kérem, F0gadják Ünnepi Jókívánságaimat!

Bing Partridge

BING PARTRIDGE

25 BL0CH LANE

SUGARCREEK, PENNSYLVANIA 16323

Kitekerte a lapot az írógépből, és mozgó ajakkal átolvasta. Kövérkés, krumpli formájú testét kiverte a verejték az összpontosítás erőfeszítésétől. Úgy látta, hogy sikerült világosan és hihetően megfogalmaznia az önéletrajzát. Aggódott, hogy hiba volt „fiatalk0ri b0tlás0k”-ról és „sz0m0rú családi b0nyodal0m”-ról írnia, végül azonban úgy döntött, hogy valószínűleg mindenképpen utánanéznének a szüleinek, ha beszél róluk, ha nem, és hogy még mindig jobb vagányul kipakolni, mint azt a látszatot kelteni, hogy valami takargatnivalója van. Amúgy is jó régen történt a dolog, és az utóbbi években, mióta kiengedték a javítóintézetből – más néven a Kukából –, példás szorgalommal dolgozott, egyetlen napot sem hiányozva munkahelyén a NorChemPharmnál.

Összehajtotta a levelet, aztán boríték után nézett az írógépes szekrényben. Helyette egy doboz felhasználatlan karácsonyi képeslapot talált. Hosszú, bolyhos pizsamát viselő kisfiú és kislány kukucskált a fal mögül, tágra nyílt szemű megilletődöttséggel meredve a Télapura, aki a karácsonyfájuk előtt állt a félhomályban. A kislány félig kigombolt pizsamanadrágja látni engedte a gyerek gömbölyű popsiját. John Partridge többször kijelentette, hogy Bing olyan tesze-tosza, hogy használati útmutató nélkül a gumicsizmájából se tudná kiönteni a vizet, és ez akár igaz is lehetett, de attól még tudta, hogy mi a jó. A levelet az egyik karácsonyi képeslapba, a képeslapot pedig magyallevelekkel és fényes áfonyabogyókkal díszített borítékjába csúsztatta.

Mielőtt az utca végi postaládába dobta volna, ájtatosan megcsókolta, ahogy a papok csókolják meg lehajtott fejjel a Bibliát.

Másnap délután fél háromkor, amikor a postás fura kis fehér furgonja megjelent az utcában, ő már a postaládánál várt. Az alufólia virágok a háza előtti kertben alig hallható krepegéssel, lustán pörögtek.

– Bing – mondta a postás. – Nem kéne a munkahelyeden lenned?

– Éjszakás vagyok – mondta Bing.

A postás Bing ruhája felé biccentett. – Háború készülődik?

Bing mustárszínű katonai gyakorlót viselt; mindig ezt vette fel, ha szerencsésnek akarta érezni magát.

– Bármi van, én készen állok – mondta a postásnak.

Nem jött semmi Karácsonyországból. De hogyan is jöhetett volna? Hiszen csak előző nap küldte el a levelét.

MÁSNAP SE JÖTT SEMMI.

ÉS AZUTÁN SEM.

Hétfőn már biztosra vette, hogy VALAMINEK jönnie kell, és félórával korábban kint álldogált a háza előtti lépcsőn, mint ahogy a postás járt. Az Új Amerikai Hit Tabernákulumának templomtornyán túl, a hegygerinc fölött, csúnya fekete viharfelhők tornyosultak. Fojtott hangú mennydörgés robajlott három kilométeres távolságból, öt és fél kilométer magasban. A rezgés Bing teste legbelsejéig hatolt, és megrázta csontjait a rájuk ülepedett zsír burkában. Alufólia virágai hisztérikusan pörögtek, szakasztott olyan hanggal, mintha egy csapat bringás kölyök fékevesztetten száguldana lefelé a hegyoldalon.

A morajlások és csattanások mélységes szorongással töltötték el Binget. Az a nap is elviselhetetlenül forró volt és égzengéses, amikor a szögbelövő elsült a kezében (így gondolt rá – mint arra a napra, amikor a szögbelövő elsült, s nem pedig amikor lelőtte az apját). Az apja megérezte a bal halántékához nyomódó csövet, és oldalvást a föléje magasodó Bingre sandított. Aztán kortyolt a söréből, cuppantott, és így szólt: – Még meg is ijednék, ha nem tudnám, milyen töketlen vagy.

Miután meghúzta a ravaszt, Bing ült az örege mellett, és hallgatta a garázstetőn kopácsoló esőt. John Partridge kiterülve hevert a padlón, egyik lába rángatózott, a nadrágja elején vizelet sötét foltja terjengett. Bing addig üldögélt, míg az anyja be nem lépett a garázsba, és sikoltozni nem kezdett. Akkor Bing rá is sort kerített – de nem a szögbelövővel.

Most Bing állt az udvarán, és figyelte, hogyan gyülekeznek a felhők a hegytetőn álló templom fölött, ahol az anyja az élete utolsó napjáig dolgozott… Bing még sem beszélni, sem járni nem tudott, amikor már minden vasárnap hűségesen megjelent abban a templomban. Első szavainak egyike a „lúja” volt – a legjobb próbálkozás, hogy a „hallelúja” szót kimondja. Az anyja utána még évekig Lujácskának szólította.

A templomban ma már senki nem imádkozott. Mitchell lelkipásztor meglépett egy férjes asszonnyal és a hitközség pénzével, és a bank lefoglalta az ingatlant. Vasárnap reggelente az Új Amerikai Hit Tabernákulumában a tetőgerendák közt fészkelő galambok voltak az egyedüli bűnbánó lelkek. Bing mostanában kissé ijesztőnek találta a helyet – az ürességével rémisztette meg. Úgy képzelte, hogy az épület haragszik rá, amiért elhagyta, őt is, és Istent is, és hogy időnként előredől betontalapzatán, és megróvón rászegezi festettüvegablak-szemeit. Voltak napok – napok, mint ez is –, amikor az erdő megtelt a nyári rovarok őrült ciripelésével, és folyékony hőség ingott a levegőben, és a templom lebegni látszott.

Mennydörgés pörölye sújtott le a délutánra.

– Eső, eső, hűs zápor – suttogta magában Bing. – Gyere vissza majd máskor.

Az első meleg esőcseppek szétcsattantak a homlokán. Újabb cseppek érkeztek, láng-fényesen a kéket ásító nyugati égbolt rézsútos fényében. Az eső majdnem olyan melegnek tűnt, mint a freccsenő vér.

A posta késett, és mire megérkezett, Bing bőrig ázva gubbasztott a háza bejáratának zsindelyes előteteje alatt. Kirohant a postaládához a szakadó esőben. Ahogy épp odaért, a felhőkből villámkacs karmolt elő, és hatalmas csattanással lesújtott valahol a templom mögött. Miközben a világ kék-fehér-kéken villódzott, Bing nagyot kiáltott rémületében, biztosra vette ugyanis, hogy mindjárt felnyársaltatik, hogy halálra ég – hogy elnyeri Istentől a méltó büntetést, amiért az apja ellen fordította a szögbelövőt, és azért, amit utána az anyjával művelt a konyhapadlón.

A postaládában egy közüzemi számla volt, egy szórólap valami új matracáruháztól, és semmi más.

Kilenc órával később Bing reszketeg hegedűszóra ébredt az ágyában. Aztán egy férfi énekelt, a hangja olyan bársonysima volt, mint a tortán a vaníliamáz. Bing druszája, Bing Crosby énekelt. Mr. Crosby egy igazi, békebeli fehér karácsonyról álmodozott.

Bing a takarót az álláig felhúzva fülelt. Bakeliten sikló tű finom sercegése vegyült a dalba.

Bing kicsusszant az ágyából, és az ajtóhoz lopódzott. Meztelen talpa alatt a padló sütött a hidegtől.

A szülei táncoltak a nappaliban. Az apja – mustárszínű katonai gyakorlójában – a hátát mutatta neki. Az anyja a férfi vállán nyugtatta a fejét, a szeme lehunyva, a szája nyitva, mintha álmában táncolna.

Az ajándékok ott vártak a tömzsi, csúnyácska, angyalhajjal telehalmozott fa alatt: három nagy zöld palack szevoflurán, lila masnival a horpadt tartályokon.

Bing szülei lassú kört leírva megfordultak, és Bing látta, hogy az apja gázálarcot visel, az anyja pedig meztelen. És tényleg aludt. Csak vonszolódott a padlódeszkákon a lába. Bing apja átkarolta a derekánál, kesztyűs kezével a fehér ülep domborulatán. Az asszony csupasz fehér feneke sápatag holdként derengett.

– Apa? – szólalt meg Bing.

Az apja táncolt tovább, elfordult, és Bing anyját is vitte magával.

– GYERE LE, BING! – kiáltotta egy mély, zengő hang, olyan erővel, hogy az üveges szekrényben megcsörrent a porcelán. Bing összerezzent meglepetésében, a szíve elvétette az ütemet. A tű a bakelitlemezen megugrott, és csak egészen a dal vége felé talált vissza a barázdába. – GYERE LE! IDÉN ELŐREHOZZUK A KARÁCSONYT, MIÉRT IS NE, NEM IGAZ? HO-HO-HÓ!

Bing gyávábbik fele vissza akart futni a szobájába, és becsapni maga mögött az ajtót. El akarta takarni a szemét és a fülét, de még ehhez sem volt elég akaratereje. Elborzasztotta a gondolat, hogy akár csak még egy lépést tegyen, de a lába vitte előre, el a karácsonyfa és a szevoflurános tartályok mellett, el az apja és az anyja mellett, végig a folyosón. A bejárati ajtó felpattant, mielőtt a kilincsre tehette volna a kezét.

Az udvaron az alufólia virágok lustán pörögtek a téli éjszakában. Mióta a NorChemPharmnál dolgozott, Bing minden évben kapott egy alufólia virágot – az ajándékot mindig az éves vállalati összejövetelen adták át a karbantartóknak.

Karácsonyország ott várt rá az udvaron túl. A Szánkó-Fel-Szánkó-Le Hullámvasút mennydörgött és csattogott, és a gyerekek a kocsikban sikoltozva emelték kezüket a fagyos éjszakai égboltra. Az Óriáskerék, az Északi Sarki Szem, idegen csillagok előterében forgott. Az összes gyertya égett a karácsonyfán, amely olyan magas volt, mint egy tízemeletes épület, és olyan széles, mint Bing háza.

– BOLDOG SZÁJBA LÖKÖTT KARÁCSONYT, BING, TE MARHARÉPA! – harsogta a zengő hang, és amikor Bing felnézett az égre, azt látta, hogy a holdnak arca van. Az aszott, csupa kráter és csupa csont koponyapofából egyetlen dülledt, vérben forgó szem szegeződött rá. – BING, TE ANYACICERÉLŐ BAROM, FELKÉSZÜLTÉL ÉLETED NAGY UTAZÁSÁRA?!?

Bing felült az ágyon, a szíve zakatolt a mellkasában – ezúttal tényleg felébredt. G.I. Joe-pizsamája verejtékes testéhez tapadt. Távolian érzékelte, hogy fájdalmasan merev fütyköse kinyomja a pizsamanadrág elejét.

Levegőért kapott, mintha ébredés helyett víz alól bukkant volna fel, hosszú percek után.

A szobája tele volt egy arctalan hold hűvös, csontszínű fényével.

Majdnem fél perce nyeldekelte a levegőt, amikor rájött, hogy még mindig hallja a „White Christmas”-t. A dal követte az álmából. A zene messziről érkezett, és folyamatosan halkult, és Bing tudta, ha nem kel fel, hogy kinézzen, nemsokára teljesen elhallgat, és holnap azt hiszi majd, hogy csak képzelődött. Felállt, és az ablakhoz támolygott, hogy kinézzen.

A távolodó autó már az utca végénél járt. Egy ősrégi fekete Rolls-Royce felhágókkal és krómozott szerelvényekkel. Amikor a féklámpája felvöröslött az éjszakában, megvilágította a rendszámtáblát: NOS4A2. Aztán bekanyarodott a sarkon, és eltűnt szem elől, és a vidám karácsonyi zenebonát is magával vitte.

NORCHEMPHARM

Bing már jóval azelőtt tudta, hogy eljönnek érte Karácsonyországból, hogy Charlie Manx megjelent a házánál, és autókázni hívta. Azt is tudta, hogy a Karácsonyországból érkező pasas más lesz, mint a többi ember, és hogy egy biztonsági őri állás Karácsonyországban más lesz, mint a többi állás, és ezekben a dolgokban nem is kellett csalódnia.

Az álmokból tudta, az álmokból, melyek elevenebbnek és valószerűbbnek tűntek számára, mint bármi, ami az ébrenlét óráiban történt vele. Ezekben az álmokban soha nem nyert bebocsátást Karácsonyországba, de láthatta az ablakából és a háza bejárati ajtajából. Beszippantotta a mentol- és kakaóillatot, és látta a gyertyafényt a tíz emelet magas karácsonyfán, és hallotta csörömpölni és csattogni a kocsikat a gerendákból ácsolt, hatalmasan elterpeszkedő, ómódi hullámvasúton. A zenét is hallotta, és hogy hogyan sikoltoznak a gyerekek. Ha valaki nincs képben, azt hihette volna, elevenen nyúzzák őket.

És nemcsak az álmokból tudta, hanem az autó miatt is. Amikor legközelebb látta, éppen dolgozott a vegyi üzemben, kint a teherportánál. A kölykök összefirkálták az épület hátulját, nagy fekete fütyköst és heregolyókat fújtak festékszóróval a falra – a két jókora vörös gömb, amire a fekete rittyó fröccsent, nyilván mell akart volna lenni, de Bing inkább karácsonyfadíszeknek nézte. Bing vegyvédelmi gumiruhában és gázálarcban volt odakint, hogy egy drótkefével meg egy vödör higított lúggal eltávolítsa a falról a festéket.

Bing szeretett lúggal dolgozni, szerette nézni, ahogy elbánik a festékkel. Denis Loory, a délelőttös műszakban dolgozó autista srác szerint lúggal akár egy emberi testet is zsírrá lehet oldani. Denis Loory és Bing döglött denevért tettek egy vödör lúgba, és másnap reggel csak utánzatnak tűnő, áttetsző csontokat találtak a vödörben.

Bing hátralépett, hogy megcsodálja művét. A heregolyókat nagyrészt lemosta, újra előtűnt a csupasz téglafelület; csak a nagy fekete fütykös és a csöcsök maradtak. Ahogy a falat vizslatta a tekintetével, hirtelen arra lett figyelmes, hogy a rücskös téglafelületen, élesen és kontrasztosan, megjelenik az árnyéka.

Amikor megfordult, hogy a háta mögé nézzen, a fekete Rolls-Royce már a drótkerítés túloldalán parkolt, magasan elhelyezett, közel ülő fényszórószemei egyenesen rászegeződtek.

Az ember egész életében elnézegetheti a madarakat, anélkül, hogy tudná, melyik a veréb és melyik a feketerigó, a hattyút viszont mindenki felismeri. Így van ez az autókkal is. A Firebird és a Fiero összekeverhető egymással, de amikor eléd kerül egy Rolls-Royce, nem hibázol.

Bing elmosolyodott a luxusautó láttán, érezte, ahogy a szíve megtelik egy extra löket vérrel, és arra gondolt, hogy: Most. Ki fogja nyitni az ajtót, és azt mondja, „Te vagy az a fiatalember, az a Bing Partridge, aki jelentkezett a karácsonyországi állásajánlatunkra?” És akkor elkezdődik az életem. Végre elkezdődik az életem.

Csakhogy az autó ajtaja nem nyílt ki… akkor még nem. A férfi a kormánykerék mögött – Bing nem látta az arcát a fényszórók ragyogásától – nem szólt ki neki, az ablakot sem eresztette le. Viszont szívélyes üdvözlésként megvillantotta a fényszórót, aztán nagy ívben visszakanyarodott a kocsival, hátat fordítva a NorChemPharm épületének.

Bing levette a gázálarcát, és a hóna alá csapta. Ki volt melegedve, és a hűvös levegő jólesőn simogatta az arcát. Hallotta, hogy a kocsiból karácsonyi zene szüremlik ki. „Öröm a világnak”. Igen. Pontosan ilyen emelkedett hangulatban érezte magát.

Lehet, hogy a férfi a kormánykerék mögött azt akarja, hogy menjen oda hozzá, latolgatta. Hagyja ott a gázálarcát, hagyja ott a vödröt a lúggal, csusszanjon ki a kerítésen, és szálljon be az anyósülésre. Csakhogy mihelyt elindult, az autó araszolva távolodni kezdett az úton.

– Várjon! – kiáltotta Bing. – Hová megy? Várjon!

A Rolls látványa, ahogy az autó faképnél hagyja őt – és a tovasikló autó egyre zsugorodó rendszámtáblájának – NOS4A2 – látványa – sokkolta Binget.

Rémülettel határos, kelekótya izgalmában felkiáltott: – Láttam! Láttam Karácsonyországot! Kérem! Adjon egy esélyt! Kérem, jöjjön vissza!

A Rolls egy féklámpavillanásnyit lassított, mintha Bing szavai meghallgatásra találtak volna, aztán siklott tovább.

– Adjon egy esélyt! – kiáltotta Bing. Aztán visítva: – Csak adjon egy esélyt!

A Rolls siklott tovább, a saroknál bekanyarodott, és eltűnt szem elől, Bing meg ott maradt pulykavörösen, kiizadva, kalapáló szívvel.

Még akkor is ott állt, amikor a műszakvezető, Mr. Paladin kilépett a teherporta ajtaján, rágyújtani.

– Hé, Bing, úgy látom, az a fütykös nem akar eltűnni a falról – szólalt meg Paladin. – Dolgozol még délelőtt, vagy már a szabadságodat töltöd?

Bing gyászos képpel bámult ki az útra.

– A karácsonyra készülök – mondta, de csak egész halkan, hogy Mr. Paladin meg ne hallja.

Egy hete nem látta a Rollst, amikor a NorChemPharmnál változtattak a beosztásán, és dupla műszakot kellett lehúznia, reggel hattól este hatig. A raktárhelyiségekben olyan meleg volt, hogy az acél gázpalackok megsütötték a bőrödet, ha véletlenül hozzájuk értél. Este Bing hazazötykölődött a szokásos busszal: a ventilátorok fülledt levegőt fújtak az utastérbe, és egy csecsemő végigbömbölte a negyvenperces utat.

Bing a házától három sarokra, a Fairfield Streetnél leszállt, és gyalog ment tovább. A meglágyult aszfaltról feláramló levegő már nem gáz volt, hanem forrásközeli állapotban lévő, girbegurbasággal teli folyadék. A házak sora az utca végén úgy imbolygott, mint tükörképek az iramló víz felszínén.

– Tágulj innen, dögmeleg – dúdolta magában Bing. – Süsd a tököm máskor meg.

A Rolls az utca túloldalán, a háza előtt parkolt. Az anyósülésen elterpeszkedő férfi az ablakon kihajolva, hátrafacsart fejjel Bingre nézett, és elmosolyodott, mint egyik öreg cimbora a másikra. Intett hosszú ujjú kezével: Igyekezz már.

Bing is önkéntelenül a levegőbe lökte a kezét, idegesen visszaintett, és a kövér emberek rezgő húsú, óvatos kocogásával az autó felé indult. Bizonyos tekintetben nyugtalanította, hogy a Rolls ott várakozik. A lelke egyik része hitt benne, hogy a karácsonyországi pasas végül eljön érte. Egy másik része viszont azon kezdett aggodalmaskodni, hogy az álmok és az Autó alkalomszerű felbukkanásai köröző varjak csupán valami beteg és összeroskadni készülő – az ő elméje – körül. Minden egyes lépéssel, amit a NOS4A2 felé tett, tovább mélyült benne a bizonyosság, hogy a fekete autó mindjárt mozgásba lendül, mindjárt tovasiklik megint, és eltűnik szem elől. Nem így történt.

Az anyósülésen ülő férfi persze nem is az anyósülésen ült, merthogy a veterán Rolls-Royce angol autó volt, és az angol autók jobbkormányosak. A férfi, a sofőr, jóindulatúan Bing Partridge-ra mosolygott. Akár negyvenesnek is elment volna, de Bing rögtön tudta, hogy sokkal öregebb. A tekintete lágy fényű volt és kopott, mint a tengerből előkerült üvegcserép; öreg volt a szeme, mérhetetlenül öreg. Hosszú, megviselt arca volt, egy bölcs és kedves arc, bár az alsó állkapcsa túlságosan előreállt, és a fogai kissé kuszák voltak. Bing feltételezte, hogy egyesek az ilyesfajta arcot nevezik menyétszerűnek, de profilból ezzel együtt prímán festett volna egy érmén.

– Már itt is van! – kiáltotta a férfi a kormánykerék mögül. – A törekvő, ifjú Bing Partridge! A fény az éjszakában! Legfőbb ideje, hogy sort kerítsünk egy beszélgetésre, ifjú Partridge! Életed legfontosabb beszélgetésére, bizony ám!

– Maga Karácsonyországból jött? – kérdezte Bing megszeppenten.

Az öreg – illetve kortalan – férfi tudálékos gesztussal az orra mellé tette az ujját. – Harmadik Charles Talent Manx szolgálatodra előállt, drágaságom! A Karácsonyország Cégcsoport vezérigazgatója, a Karácsonyország Szórakoztatóipari Konglomerátum első embere, a móka és kacagás elnöke! Továbbá Kakihegyi Szarkirály őfelsége, bár ez nem szerepel a névjegyemen. – Az ujjával pattintva elővarázsolt egy névjegykártyát a levegőből. Bing elvette, és lepillantott rá.

– Nyald meg, selyemcukorízű – mondta Charlie.

Bing egy pillanatig csak bámult meredten, aztán végighúzta nyelvét a névjegyen. Kartonpapír íze volt.

– Ezt beszoptad! – kiáltotta Charlie, és vállon bokszolta. – Kinek nézel te engem, Willy Wonkának? Menj át a másik oldalra, és szállj be! Fiacskám, hiszen úgy állsz ott, mint aki mindjárt elolvad, és nem marad utánad más, csak egy jókora tócsa Bing dzsúsz! Huppanj be, meghívlak egy üdítőre! Valami nagyon fontosat kell megbeszélnünk.

– Egy állásajánlatot?

– A jövődet.

322-ES FŐÚT

– A legklasszabb autó, amiben valaha ültem – mondta Bing Partridge, amikor már a 322-es főúton siklottak. A Rolls olyan simán vette a kanyarokat, ahogy egy rozsdamentes acél csapágygolyó gördül a vájatban.

– 1938-as Rolls-Royce Wraith, összesen négyszáz darab készült belőle az angliai Bristolban. Ritka kincs – akárcsak te, Bing Partridge!

Bing végighúzta kezét a barkázott bőr üléshuzaton. A polírozott meggyfa műszerfal és a sebességváltó halványan ragyogtak az utastérben.

– Jelent valamit a rendszám? – szólalt meg Bing. – Az en-ó-esz-négy-a-kettő?

– Nosferatu – mondta a Charlie Manx nevű férfi. – Érted: N-O-S-four-A-two.[3] Szoktam ilyen kis vicceket csinálni. Az első feleségem egyszer rám fogta, hogy kész Nosferatu vagyok. Nem mondta ki így szó szerint, de közel járt hozzá. Csípett már meg mérges szömörce, Bing?

– Mostanában nem. Kiskoromban, mielőtt meghalt, apám egyszer elvitt kempingezni, és akkor…

– Vitt volna kempingezni a halála után, na, akkor volna miről mesélned! A következőre akarok kilyukadni: az első feleségem olyan volt, mint a szömörcecsípés. Ki nem állhattam, mégis mindig muszáj volt babrálnom rajta. Egy viszkető csípés volt az a nő, amit addig vakartam, míg ki nem serkent a vérem – és még azután is, vakartam egyre csak tovább. Nagyon veszélyesnek tűnik a munkád, Mr. Partridge!

A hirtelen váltás készületlenül érte Binget, időbe telt, mire rájött, ő következik a társalgásban.

– Tényleg?

– A leveledben említetted, hogy a munkád során nagy nyomású gázokkal is dolgozol – mondta Manx. – Miért, nem fokozottan robbanásveszélyesek a héliummal és oxigénnel töltött palackok?

– Dehogynem. Néhány éve valaki a raktárban bagózott egy palack nitrogén mellett, aminek nyitva maradt a szelepe. Hatalmas süvöltés hallatszott, és a palack kilőtt, mint egy rakéta. Akkora erővel csapódott a tűzvédelmi ajtóhoz, hogy kitépte a helyéről, pedig az egy acélajtó. Viszont senki nem sérült meg. És a karbantartók is balesetmentesen dolgoznak, mióta én vagyok a főnök. Vagyis majdnem balesetmentesen. Denis Loory egyszer szippantott egy kis gyömbérfüstöt, de az nem igazán számít. Még csak nem is lett tőle rosszul.

– Gyömbérfüstöt?

– Így hívjuk az illatosított szevofluránt, amit a fogorvosi rendelőknek szállítunk. Illatanyag nélkül is kapható, de az emberek jobban szeretik a jó öreg gyömbérfüstöt.

– Valóban? Ez valami kábítószer?

– Végül is igen; azt csinálja, hogy az ember nem tudja, mi történik vele. De nem alszik el tőle. Inkább olyan, mint amikor az ember csak azt tudja, amit mondanak neki. És elveszíti az összes intuíciós képességét. – Bing nem tudta megállni, nevetgélt kicsit, aztán szinte mentegetőzve folytatta: – Azt mondtuk Denisnek, hogy diszkóban vagyunk, ő meg nekiállt böködni a micsodájával a levegőt, ahogy John Travolta csinálta abban a filmben.

Mr. Manx szája barátságos és ellenállhatatlan mosolyra nyílt, előtűntek apró, barna fogai. – Szeretem, ha valakinek van humora, Mr. Partridge.

– Szólítson Bingnek, Mr. Manx.

Várta, hogy Mr. Manx majd azt mondja, szólítsa Charlie-nak, de Mr. Manx nem mondott ilyet. Helyette így szólt: – Úgy gondolnám, hogy a legtöbben, akik diszkózenére táncoltak, valamilyen drog hatása alatt tették ezt. Nincs rá más magyarázat. Nem mintha azt az idétlen vonaglást táncnak lehetne nevezni. Inkább tömény ostobaságnak!

A Wraith begördült a franklini Dairy Queen parkolójába. Aszfaltburkolaton a Wraith úgy siklott, mint hátszélben a vitorláshajó, a testetlen, néma mozgás érzetét keltve. Most viszont, a csupasz földön haladva, Bingnek más benyomása támadt, itt bizony érezhető volt a tömeg, a lendület és a súly is: mintha egy Panzer tiporta volna az agyagot a lánctalpa alatt.

– Mi volna, ha vennék magunknak pár üveg kólát, és rátérnénk a lényegre? – szólalt meg Charlie Manx. Hosszú karját a kormánykerékre lógatva oldalvást fordult az ülésen.

Bing nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de hirtelen rátört az ásíthatnék. Elálmosította a hosszú, békés ringatózás a késő délutáni napsütésben. Egy hónapja nem aludt jól, ráadásul hajnali négy óta talpon volt, és ha nem arra érkezik haza, hogy Charlie Manx ott parkol a házával szemközt, melegített volna magának egy tévévacsorát, és korán lefekszik aludni. Erről jutott eszébe:

– Álmodtam róla – mondta nemes egyszerűséggel. – Folyton Karácsonyországról álmodom. – Zavartan felnevetett. Charlie Manx bolondnak fogja nézni.

Ehelyett Charlie Manx csak még szélesebben vigyorgott az elégedettségtől. – A hold is szerepelt az álmaidban? És mondott valamit?

Bing tüdejéből kiszorult a levegő. Álmélkodva – és talán némi riadalommal – bámult Manxra.

– Azért álmodtál Karácsonyországról, mert ott a helyed, Bing – szögezte le Manx. – De csak úgy juthatsz el oda, ha előbb kiérdemelted. Majd elmondom, hogyan.

Mr. Manx pár perccel később visszaért az étterem kiadóablakától. Becsusszantotta hórihorgas alakját a kormánykerék mögé, és Bing kezébe nyomott egy jéghideg, hallhatóan pezsegő, páragyöngyös palack Coca-Colát. Bing arra gondolt, még sosem látta, hogy egy üveg bármi ennyire jól nézzen ki.

Hátraszegte a fejét, és dönteni kezdte magába a Coca-Colát, szaporán nyeldekelt, egy korty, kettő, három. Mire leeresztette a palackot, alig volt benne. Nagy levegőt vett – aztán pedig böffentett, éles, reccsenésszerű hanggal, mintha lepedőt téptek volna ketté.

Lángolt az arca a szégyentől – Charlie Manx viszont csak nevetett, és azt mondta: – A gyerekeknek is mindig azt mondom, ha valami kikívánkozik, ne tartsd magadban!

Bing restelkedve elmosolyodott. Manx szavai máris oldották a feszültségét. A böffentésnek viszont rossz íze volt: a Coca-Coláéba különös módon mintha aszpirin íze vegyült volna.

Manx a kormányt körbetekerve visszairányította az autót az országútra.

– Maga figyelt engem – szólalt meg Bing.

– Igen, hogyne – mondta Charlie. – Majdnem azóta, hogy felbontottam a leveledet. Elismerem, igencsak meglepődtem, amikor kézhez kaptam a válaszodat. Sok-sok év alatt egyetlen jelentkező sem akadt a régi magazinos hirdetéseimre. Viszont amint elolvastam a leveledet, úgy éreztem, hogy megvan az emberem. Hogy te megértenéd a munkám fontosságát. Persze, a megérzés jó dolog, de tudni még annál is jobb. Karácsonyország különleges hely, és sok embernek fenntartásai vannak azzal szemben, amit ott csinálok. Úgyhogy nagyon megnézem, kit veszek fel magam mellé. Most történetesen új biztonsági főnököt keresek. Nagyon ham ham ham ham egy ham ham ham.

Bingnek jó egy percébe telt, mire rájött: nem hallotta a végét annak, amit Charlie Manx mondott. A szavak belevesztek az aszfalton doboló gumiabroncsok zajába. Mostanra lehajtottak a főútról, fenyők alatt suhantak, hűvös, illatos árnyékban. Hirtelen előtűnt a rózsaszínű égbolt – amíg nem figyeltek oda, a nap lecsusszant az égen, és már alkonyodott –, és Bing most észrevette a holdat, a tiszta ürességben lebegett, fehéren, mint egy gombóc citromfagyi.

– Mit mondott? – Pislogva feltornázta magát az ülésen. Tompán érzékelte, hogy bármelyik pillanatban elbóbiskolhat. Koffein-, cukor- és szénsavtartalmával a Coca-Colának fel kellett volna pezsdítenie, ehelyett éppen ellentétesen hatott rá. Kortyolt belőle még egy utolsót, de a palack alján maradt lötty kifejezetten keserű volt. Elfintorodott.

– A világ tele van ostoba, durva emberekkel, Bing – mondta Charlie. – És tudod, mi ebben a legrosszabb? Az, hogy némelyiknek gyerekei is vannak. Egyesek pedig lerészegednek, és megütik az apróságaikat. Tettleg és szavakban is bántalmazzák őket. Az ilyen emberek nem alkalmasak szülőknek – ez a véleményem! Nyugodtan fel lehetne sorakoztatni őket, és golyót ereszteni mindbe – egy rossz szavam nem volna. Golyót az agyába mindegyiknek… vagy szöget.

Bing érezte, hogy összefacsarodnak a zsigerei. Annyira elgyengült, hogy a műszerfalnak kellett támaszkodnia, ha nem akart előrebukni az ülésen.

– Nem emlékszem, hogyan csináltam – hazudta. Halk hangja megremegett. – Nagyon régen volt. – Aztán hozzátette: – Bármit megadnék, hogy meg nem történtté tegyem.

– Ugyan miért? Esélyt adnál az öregednek, hogy ő nyírhasson ki téged? Az újságok szerint mielőtt lelőtted, akkorát kaptál tőle, hogy megrepedt a koponyád. Az újságok szerint zúzódások borították a testedet, és egy részük napokkal korábban keletkezett! Remélem, nem kell elmagyaráznom, mi a különbség gyilkosság és jogos önvédelem között!

– Anyámat is bántottam – suttogta Bing. – A konyhában. Ő soha nem tett ellenem semmit.

Mr. Manxot láthatóan nem hatotta meg az érv. – Ugyan, hol volt anyád, amikor apád szíjat hasított a hátadból? A jelek szerint nem próbált meg hősiesen a saját testével oltalmazni! Hogyhogy soha nem hívta ki a rendőrséget? Nem találta a számukat a telefonkönyvben? – Manx fásultan sóhajtott. – Bárcsak ott lett volna valaki, hogy megvédelmezzen, Bing. A pokol tüze sem elég forró annak az apának – vagy anyának! –, aki kezet emel a gyerekére. Igazából azonban a büntetésnél jobban érdekel a megelőzés! Az lett volna a legjobb, ha ez az egész meg sem történik veled! Ha biztonságos otthonod lehetett volna. Ha minden nap karácsony lehetett volna számodra, Bing, és nem pedig egy újabb adag nyomorúság és bánat forrása. Azt hiszem, ebben egyetérthetünk!

Bing ködös tekintettel meredt rá. Úgy érezte, mintha napok óta nem aludt volna, és folyamatosan küzdenie kellett, nehogy a bőrhuzatú ülésbe süppedjen, és elnyelje az öntudatlanság.

– Azt hiszem, mindjárt elalszom – motyogta.

– Nagyon helyes, Bing – hagyta rá Charlie. – A Karácsonyországba vezető út álmokkal van kikövezve!

Fehér virágszirmok hulltak alá valahonnan, sodródtak a szélvédőn. Bing álmatag gyönyörűséggel meredt rájuk. Meleg, békés, jó érzések töltötték el, és kedvelte Charlie Manxot. A pokol tüze sem elég forró annak az apának – vagy anyának! –, aki kezet emel a gyerekére. Rendíthetetlen erkölcsiségű, szépen csengő mondat volt. Charlie Manx nem maszatolt.

– Hamma ham ham ham – mondta Charlie Manx.

Bing bólintott – még egy rendíthetetlen erkölcsiségű és bölcs kijelentés –, aztán a szélvédőt beterítő szirmokra mutatott. – Havazik!

– Á! – mondta Charlie Manx. – Az nem hó. Pihentesd a szemedet, Bing Partridge. Pihentesd a szemedet, mert nemsokára lesz itt látnivaló bőven!

Bing engedelmeskedett.

Alig volt lehunyva a szeme – egyetlen pillanatra mindössze. Csakhogy ez a pillanat mintha mind tovább és tovább tartott volna, átnyúlva egy békés örökkévalóságba, egy pihentető, szunnyadó sötétségbe, amelyben nem hallatszott más, csak a kerekek dobolása az úttesten. Bing kifújta a levegőt. Beszippantotta. Aztán kinyitotta a szemét, és elámult, mert a szélvédő túloldalán közben megjelent

A KARÁCSONYORSZÁGBA VEZETŐ ÚT

A nappal elinalt, a Wraith fényszórói fagyos sötétségbe fúródtak. Fehér pelyhek libbentek át a ragyogáson, huppantak a szélvédőre.

– Na, ez már hó! – kiáltotta Charlie Manx a kormánykerék mögül.

Bing szemvillanás alatt felocsúdott, mintha kapcsoló volna az öntudata, melyet most valaki BE állásba billentett. Hirtelen mintha egész testéből a szíve felé lódult volna a vér. Akkor se döbbenhetett volna meg jobban, ha arra ébred, hogy egy gránát hever az ölében.

Az égbolt egyik fele felhőkkel volt telezsúfolva. A másik felét viszont csillagok cukorszemcséi borították bőségesen, és a hold is ott függött közöttük, a széles száját mosolyra húzó, kampós orrú hold. Lecsüngő szemhéjú sárga szilánkszeme az országutat fürkészte a mélyben.

Az utat csökött fenyők szegélyezték. Bingnek kétszer is oda kellett néznie, mire rájött, hogy nem is fenyők – rágógumifák.

– Karácsonyország – suttogta Bing.

– Az még jóval odébb van – mondta Charlie Manx. – Legalább húszórás út. De létezik. És évente egyszer, Bing, magammal viszek oda valakit.

– Vagyis most engem? – hebegte Bing.

– Nem, Bing – mondta Charlie gyengéden. – Idén még nem. Karácsonyországban az összes gyerek szívesen látott vendég, a felnőttek viszont más lapra tartoznak. Előbb bizonyítanod kell, hogy érdemes vagy rá. Bizonyítanod kell a gyerekek iránti szeretetedet, és az elkötelezettséged, hogy megvédelmezd őket, és hogy szolgáld Karácsonyországot.

Elhajtottak egy hóember mellett, aki felemelte faágkarját, és intett. Bing önkéntelenül felemelte a kezét, és visszaintett.

– De hogyan? – suttogta.

– Meg kell mentened velem tíz gyereket, Bing. Szörnyetegektől kell megmentened őket.

– Szörnyetegektől? Milyen szörnyetegektől?

– A szüleiktől – jelentette ki Manx.

Bing elvette arcát a jéghideg utasoldali ablaktól, és Charlie Manx felé fordult. Amikor egy pillanattal korábban lehunyta a szemét, még sütött a nap az égen, és Mr. Manx fehér inget viselt nadrágtartóval. Most viszont szárnyas kabát volt rajta és fekete bőrszegélyű, sötét tányérsapka. A kabátja, a két sor rézgombjával, olyasminek tűnt, mint amit egy idegen ország katonája viselhet, a palotaőrség hadnagya. Amikor végigpillantott magán, Bing azt látta, hogy rajta is más ruha van: az apja ropogósra keményített fehér tengerész díszuniformisa, tükörfényesre suvickolt fekete cipővel.

– Álmodom? – kérdezte Bing.

– Mondtam neked – felelte Manx. – A Karácsonyországba vezető út álmokkal van kikövezve. Ez az öreg autó bármikor képes kicsusszanni a megszokott világból, és a gondolat titkos útjain haladni tovább. Az álom a lehajtó. Amikor egy utas elszunyókál, a Wraith letér az útról, amin éppen van, és felhajt a Szent Miki autópályára. Ezt az álmot együtt éljük át, Bing. Az álom a tiéd, a jármű viszont, amiben kiruccanunk, az enyém. Gyere. Mutatok valamit.

Miközben beszélt, az autó lassított, és lehúzódott a padkára. Hó ropogott a kerekek alatt. A fényszóró megvilágított egy alakot, kicsit odébb, az út jobb oldalán. Így, távolról, fehér köpenyes nőnek tűnt. Mozdulatlanul állt, nem nézett a Wraith fényszórója felé.

Manx áthajolt az ülésen, és kinyitotta Bing térde fölött a kesztyűtartót. A rekesz belsejében az autóstérképek és papírlapok szokásos összevisszaságában Bing hosszú, krómozott nyelű elemlámpát vett észre.

Narancssárga orvosságos doboz gurult elő a kesztyűtartóból. Bing fél kézzel elkapta. HANSOM, DEWEY – VALIUM 50 MG, olvasta le a címkéről.

Manx megmarkolta az elemlámpát, kiegyenesedett, és felpattintotta az ajtaját. – Innen gyalogolnunk kell.

Bing odamutatta a dobozt. – Csak nem adott… csak nem adott be nekem valami altatót, Mr. Manx?

Manx rákacsintott. – Ne haragudj rám ezért, Bing. Tudtam, hogy minél előbb neki akarsz vágni az útnak Karácsonyországba, márpedig az csak úgy megy, ha alszol. Remélem, nem gond.

– Azt hiszem, belefér. – Bing vállat vont, aztán megint az orvosságos dobozra pillantott. – Ki ez a Dewey Hansom?

– Az elődöd, Bing. Az én Bing-prototípusom. Dewey Hansom gyerekszínészekre szakosodott szereplőválogató ügynök volt Los Angelesben. Segített megmenteni tíz gyereket, és ezzel örökös helyet szerzett magának Karácsonyországban! Ó, a karácsonyországi gyerekek imádták Dewey-t, Bing. Valósággal megzabálták! Gyere csak!

Bing kinyitotta az utasoldali ajtót, és kikecmergett az éjszaka mozdulatlan, dermedt levegőjébe. A szállingózó hó apró csókokat nyomott az arcára. Öregember létére Charlie Manx (Csak tudnám, miért gondolom egyfolytában, hogy öreg?, tűnődött Bing. Nem is néz ki öregnek egyáltalán) fürgén szaporázta lépteit nyiszorgó cipőjében az út mentén. Vékony díszegyenruhájában Bing a karját maga köré fonva botorkált utána.

Igazából nem egy fehér köpenyes nő állt az út mellett, hanem kettő: fekete vaskaput fogtak közre. Teljesen egyformák voltak: két üvegsima márványból kifaragott hölgy. Mindketten előrehajoltak, a karjuk széttárva, csontfehéren lobogó ruhájuk angyalszárnyként szétnyílt mögöttük. Méltóságteljes szépségek voltak, az ókori szobrok telt ajkával és vak szemével. Félig kinyitott szájuk mintha levegőért kapott volna éppen, ajkuk kifordult, mintha mindjárt felnevetnének – vagy fájdalmukban felkiáltanának. A szobrász úgy faragta meg őket, hogy a mellük a ruhájuk anyagának feszüljön.

Manx bement a fekete vaskapun, a két hölgy között. Bing tétovázott, aztán felemelte a jobb kezét, és végigsimított az egyik hideg, bársonyos kebel felső domborulatán. Mindig is vágyott rá, hogy megérinthessen egy ilyen mellet, egy keményen duzzadó kismamacicit.

A kőhölgy mosolya szélesebbre húzódott, Bing pedig a torkában feltörő kiáltást elfojtva hátraszökkent.

– Gyere már, Bing! Tegyük a dolgunkat! Nem ilyen hideghez vagy öltözve! – kiáltotta Manx.

Bing már lépett volna előre, aztán megtorpant, és felpillantott a kitárt vaskapu fölött átívelő feliratra.

NELEGYENÚGYOK TEMETŐJE

Bing elfintorodott a rejtélyes szókígyó láttán, de ekkor Mr. Manx megint kiáltott, úgyhogy iparkodott a férfi után.

A kaputól négy kő lépcsőfok vezetett le egy sima fekete jégfelületre. Bing megtett két lépést, aztán valami kör alakúra lett figyelmes a jég belsejében, nyolc-tíz centiméterrel a felszín alatt. Első pillantásra porcelántányérnak tűnt.

Bing lehajolt, és a jég belsejét fürkészte. Charlie Manx, aki még csak néhány lépéssel járt előtte, hátrafordult, és odavilágított az elemlámpával.

A ragyogó fénysugár egy gyerek arcát világította meg, egy varkocsos hajú, szeplős kislány arcát. Bing nagyot kiáltva hátrahőkölt.

A kislány bőre ugyanolyan halovány ragyogású volt, mint a temetőkaput őrző szobrok márványa, de ő hús-vér volt, nem kő. A szája néma kiáltásra nyílt, még az ajkai közül előlebegő buborékok is ott voltak a jégbe dermedve. A két keze felemelve, mintha Bing felé akarná nyújtani. Az egyikben piros, feltekert kötél volt – ugrókötél, ismerte fel Bing.

– Egy kislány! – kiáltotta. – Egy halott kislány van a jégben!

– Nem halott, Bing – mondta Manx. – Még nem. Valószínűleg még évekig nem is lesz az. – Manx a lámpa fényét odébb libbentve megvilágította a jégből kiálló fehér kőkereszt feliratát.

LILY CARTER

15 Fox Road

Sharpsville, PA

1980-?

Bűnös életre nevelte őt az édesanyja,

El sem kezdődött, máris végéhez ért

Neki a gyerekkor, bár elvihették volna

Karácsonyországba, a szép szeméért!

Manx körbevillantott elemlámpájával, és Bing rájött, hogy a befagyott tó, amin állnak, egy Arlington méretű temető, sok-sok sor kereszttel. Örvénylő hó keringett a sírkövek körül a dermedt ürességben. A holdfénytől ezüst forgácsnak tűntek a hópelyhek.

Bing megint a lányra sandított a lábánál. Az visszabámult az opálos jégen át – és rákacsintott!

Bing felkiáltott, botladozva hátrálni próbált. A lába egy másik keresztnek ütközött, amitől félig megperdült, és térdre zuhant.

Miközben tekintetével a homályos jeget fürkészte, Manx odalendülő lámpája egy újabb gyerek arcát világította meg; ez egy fiú volt, érzékeny, elmélázó szempárral a szőke frufru alatt.

WILLIAM DELMAN

42B Mattison Avenue

Asbury Park, NJ

1981-?

Billy folyton csak játszott volna,

De nem tartott ki mellette az apja.

Az anya, a ribanc, magára hagyta;

Drogok, nyomorúság és melankólia,

Ha valaki mégis megmentette volna!

Bing próbált felkelni, de némi bohócszámba illő csetlés-botlás után visszazuhant. Manx elemlámpájának fénysugarában újabb gyerek tűnt fel, egy ázsiai lány, aki tweedzakós plüssmackót ölelt magához.

SARA CHO

1983-?

39 Fifth Street

Bangor, ME

Sara egy tragikus álomban él,

A nyakán megfeszül a kötél,

Mire tizenhárom lesz, de megköszöni szépen,

Ha utazik: a jó Charlie Manx örökkön éljen!

Bing kotkodáló hangot adott rémületében. A lány, Sara Cho, néma sikolyra tárt szájjal meredt fel rá. Ruhaszárító-kötél volt a nyaka köré tekerve, úgy temették a jégbe.

Charlie Manx a könyökénél fogva felsegítette Binget.

– Sajnálom, hogy mindezt látnod kellett, Bing – mentegetőzött. – Bárcsak megkímélhettelek volna tőle. De meg kellett értetnem veled, mit miért csinálok. Menjünk vissza, van egy termosz kakaóm a kocsiban.

Miközben átkísérte Binget a jégen, szorosan markolta a felkarját, nehogy megint elessen.

A kocsinál különváltak, Manx továbbment a sofőroldali ajtóhoz, Bing viszont egy pillanatra megtorpant. Csak most vette észre a hűtősapkadíszt az autó orrán: szélesen mosolygó női alak, krómból, a karja kitárva, köpenyszerű ruhája szárnyként lobog mögötte. Bing első pillantásra felismerte – a temetőkaput őrző irgalom angyalainak a kicsinyített mása.

Már újra a kocsiban, Charlie Manx benyúlt az ülése alá, és ezüst termoszt vett elő. Lecsavarta a kupakját, forró csokoládét töltött bele, átnyújtotta. Miközben Bing a kupak-poharat két kézre fogva kortyolt a forró édességből, Charlie Manx nagy ívben megfordult, gázt adott, és visszaindultak a temetőtől az úton, amelyen jöttek.

– Meséljen Karácsonyországról – szólalt meg Bing reszketeg hangon.

– A legjobb hely, ami csak van – mondta Manx. – Tisztelem-becsülöm Walt Disney urat, de Karácsonyország az igazi legboldogabb hely a világon. Bár – egy másik szemszögből nézve, azt hiszem, úgy is fogalmazhatunk, hogy a legboldogabb hely nem ezen a világon. Karácsonyországban mindennap karácsony van, és a gyerekek soha nem éreznek boldogtalanságot. Nem, az ottani gyerekek nem is értik a boldogtalanság szó jelentését! Csak a szórakozás létezik számukra. Mintha a mennyországban volnának – de persze nem halottak! Örökké élnek, mindvégig megmaradnak gyereknek, és soha nem kényszerülnek küszködni és verejtékezni, és úgy lealacsonyítani magukat, ahogy mi, szegény felnőttek. Sok-sok évvel ezelőtt fedeztem fel ezt az álombirodalmat, és az első apróságok, akik otthonra leltek benne, a saját gyerekeim voltak. Így megmenekültek, mielőtt tönkretehette volna őket az szánalmas, acsargó valami, amivé az anyjuk az élete utóbbi éveiben átváltozott.

– Karácsonyországban nap mint nap megtörténik a lehetetlen. De gyerekeknek való hely, nem felnőtteknek. Csak néhány felnőttnek engedélyezik, hogy ott éljen. Csak azoknak, akik elkötelezettséget mutattak egy magasabb ügy iránt. Csak azoknak, akik mindent hajlandóak feláldozni a védtelen apróságok boldogságáért és jóllétéért. Az olyan embereknek, mint te, Bing.

– Teljes szívemből kívánom, hogy bárcsak a világ összes gyereke átköltözhetne Karácsonyországba, ahol mérhetetlen biztonság és öröm vár rájuk. A mindenségit, az nem semmi volna! Persze nem sok felnőtt egyezne bele, hogy elküldje a gyerekeit valakivel, akit soha nem látott, egy olyan helyre, ahová ő maga be sem teheti a lábát. Még szép, nyilván a legelvetemültebb emberrablónak és gyerekmolesztálónak tartanának! Úgyhogy évente csak egy-két gyereket viszek ki, mindig olyanokat, akiket láttam a Nelegyenúgyok Temetőjében, rendes, jóravaló gyerekeket, akik a szüleik keze közt garantáltan csak szenvedtek volna. Biztosra veszem, hogy olyan emberként, aki maga is szörnyű sebeket kapott gyerekkorában, ha valaki, akkor te, Bing, meg fogod érteni, milyen fontos, hogy segítsünk rajtuk! A temető olyan gyerekek sorsát tárja elém, akiktől, ha én nem teszek semmit, a szüleik el fogják lopni a gyerekkorukat. Lánccal verik, macskatáppal etetik, perverzek kezére adják őket. Szegénykéimnek pedig végül hideg jéggé dermed a lelkük, és maguk is fagyos, érzéketlen emberek lesznek, akik gyerekeket tesznek tönkre. Mi vagyunk számukra az egyetlen esély, Bing! Karácsonyország gondnokaként töltött éveim során mintegy hetven gyereket mentettem meg, és leghőbb vágyam, hogy mielőtt leteszem a lantot, még százat megmenthessek.

Robogott velük az autó a hideg, barlangszerű sötétségben. Bing mozgó ajakkal számolt magában.

– Hetven – motyogta. – Azt hittem, évente csak egy gyereket ment meg. Esetleg kettőt.

– Igen – mondta Manx. – Nagyjából úgy.

– De akkor… hány éves maga? – kérdezte Bing.

Manx oldalvást rávigyorgott, eléje tárva éles, barna fogakkal telezsúfolt szájüregét. – Fiatalon tart a munkám. Hörpintsd ki a kakaódat, Bing.

Bing lenyelte az utolsó forró, cukros kortyot, aztán meglötybékelte a pohár alján a maradékot. Csak nem megint a bökversbe illő nevű Dewey Hansom orvosságos szekrényéből nyelt le valamit?, tűnődött. Dewey Hansom, Charlie Manx Bing-prototípusa, megmentett tíz gyereket, és jutalmul Karácsonyországban üdül, amíg világ a világ. Ha Charlie Manx hetven gyereket mentett meg, akkor hány Bing-prototípus is volt eddig? Hét? Mázlista dögök.

Morajló hangra lett figyelmes: mintha irdatlan kamion érte volna utol őket csörögve-csattogva, tizenkét szűkölve tiltakozó hengerrel. A hang másodpercről másodpercre erősödött, de hiába nézett hátra, nem látott semmit.

– Maga is hallja? – kérdezte, észre sem véve, hogy a termosz üres kupakja kicsusszan zsibbadtan bizsergő ujjai közül. – Hallja, hogy valami közeledik?

– Az a reggel lesz – mondta Manx. – Itt van a nyakunkon. Most ne nézz oda, Bing, már jön is!

A kamionmoraj egyre fokozódott, és aztán kezdett elhúzni mellettük a bal oldalon, Bing oldalán. Bing kinézett az éjszakába, és tisztán látta a hatalmas kamiont, karnyújtásra csak. A teherautó oldalára zöld mezőt festettek, vörös tanyaépületet, néhány tehenet, és egy ragyogó mosolyú, a hegyek mögül éppen előbukkanó napot, melynek sugarai megvilágították a fél méter magas feliratot a kocsi oldalán: NAPKELTE HÁZHOZ SZÁLLÍTÁS.

Egy pillanatra a kamion eltakarta a tájat és az eget, és Bing nem látott mást, csak a házhoz szállított napkeltét. Aztán a kamion csörömpölve elrobogott mellettük, és Bing összerándult a szemet sajdítóan kék reggeli égbolttól, a felhőtlen, határtalanul tágas égbolttól, és összehúzott szemmel nyugtázta, hogy megint körülöleli őket a békés

PENNSYLVANIAI TÁJ

Charlie Manx lehajtott az útpadkára a Wraithszel, és parkolóállásba kapcsolta a sebességváltót. Repedezett, homokkal beszórt vidéki út. Szárba szökkent, sárguló gyomok a kocsi mellett. Rovarzsongás. A kelő nap ragyogása. Nem lehetett sokkal több hét óránál, de Bing máris érezte, hogy ádáz hőség áramlik be a szélvédőn.

– Tyűha! – szólalt meg. – Mi történt?

– Felkelt a nap – mondta Manx jóindulatúan.

– Elaludtam?

– Azt hiszem, igazából ébren voltál, Bing. Valószínűleg életedben először.

Manx elvigyorodott, amit a rákvörös Bing egy tétova mosollyal viszonzott. Nem mindig értette Charlie Manxot, de ez csak megkönnyítette, hogy felnézzen rá, hogy bálványozza.

Szitakötők lebegtek a nyurga gyomok között. Bing nem találta ismerősnek a környéket. Nem Sugarcreek volt, az biztos. Valami mellékút valahol. Amikor kinézett utasoldali ablakán az aranyló napsütésbe, oszlopos tornácú, fekete zsalutáblás házat pillantott meg egy dombtetőn. Virágmintás, bordó ruhácskát viselő kislány állt a behajtón egy szentjánoskenyérfa alatt, onnan bámult feléjük. Ugrókötelet tartott a kezében, de nem használta, nem ugrált, helyette Bingéket nézte kíváncsian. Nyilván nem látott még Rolls-Royce-ot, gondolta Bing.

Összehúzott szemmel állta a kislány tekintetét, aztán felemelte a kezét, és aprócska mozdulattal intett. A kislány nem intett vissza; csak oldalra billentette a fejét, és úgy tanulmányozta őket. A mozdulattól meglendültek a varkocsai, és ebben a pillanatban Bing ráismert. Meghökkenésében úgy összerezzent, hogy a műszerfal aljába verte a térdét.

– Ugyanaz a kislány! – kiáltotta. – Ő az!

– Kicsoda, Bing? – adta az értetlent Charlie Manx.

Bing a kislányra meredt, az pedig visszameredt rá. Bing akkor se döbbenhetett volna meg jobban, ha egy halottat lát életre kelni. Ha úgy vesszük, éppen egy halottat látott életre kelni. Egy leendő halottat.

– Lily Carter – mondta Bing. Világéletében könnyen megragadtak az agyában a rigmusok. – „Bűnös életre nevelte őt az édesanyja/El sem kezdődött, máris végéhez ért/Neki a gyerekkor, bár elvihették volna”… – A tornácon szúnyoghálós ajtó csattant, és kecses, vékony csontú nő hajolt ki rajta lisztes kötényében.

– Lily! – kiáltotta. – Tíz perce szóltam, hogy reggeli. Befelé!

Lily Carter válasz helyett lassú hátrálásba kezdett a behajtón; hatalmasra tágult, álmélkodó szeme Bingékre szegeződött. Nem látszott rajta félelem. Csak kíváncsiság.

– Az ott nyilván Lily anyja – szólalt meg Manx. – Utánanéztem a kis Lily Carternek és az anyjának. Az asszony pultosként dolgozik egy közeli szórakozóhelyen. Tudod, milyenek a kocsmákban dolgozó nők.

– Mit kéne tudnom róluk? – kérdezte Bing.

– Hogy ótvaros kurvák – mondta Manx. – Szinte mindegyik. Legalábbis amíg a szépségük el nem hervad, márpedig Lily Carter anyjának esetében éppen ez történik. Utána, attól tartok, felhagy a kurválkodással, és a saját lánya testét fogja áruba bocsátani. Valakinek el kell tartania a családot, és Evangeline Carternek nincs férje. Soha nem is volt. Valószínűleg nem is tudja, kié a gyerek. Ó, a kis Lily még csak nyolcéves, de a lányok… a lányok sokkal hamarabb érnek, mint a fiúk. Nézd csak meg, milyen tökéletes kis hölgy máris. Biztosra veszem, hogy az anyja busás árat kérhet majd az ártatlanságáért!

– Honnan tudja? – suttogta Bing megrökönyödve. – Honnan tudja, hogy ez mind meg fog történni? Hogy lehet ennyire… biztos a dolgában?

Charlie Manx felvonta a szemöldökét. – Egyetlen módja van, hogy kiderítsük. Ha vesszük a kalapunkat, és az anyja felügyelete alatt hagyjuk Lilyt. Néhány év múlva esetleg bekukkanthatunk rá, hogy megtudjuk, mennyit kér az anyja egy menetért. Még akár valami „egyet fizet, kettőt kap” akciót is kifoghatunk.

A hátráló kislány elért a tornácig.

Bentről megint az anyja rekedt, dühös kiabálása hallatszott. Bing Partridge fülében teljesen olyan volt, mint valami másnapos alkoholista hangja. Idegesítő, buta rikácsolás.

– Lily! Gyere be azonnal, vagy odaadom a rántottádat a kutyának!

– Ribanc – suttogta Bing Partridge.

– Hajlok az egyetértésre, Bing – mondta Manx. – Amikor a kislány velem jön Karácsonyországba, az anyával is kezdenünk kell majd valamit. Az volna a legjobb, ha anya és lánya együtt tűnnének el. Persze Ms. Cartert nem vihetem magammal Karácsonyországba, te viszont esetleg hasznát vehetnéd valami módon. Bár igazából csak egyvalami jut eszembe, amire jó lehet. De ez nem az én problémám. A lényeg, hogy soha többé nem kerülhet elő. És ha belegondolsz, miket művelne a lányával, ha szabad kezet adunk neki… nos, én nem ejtenék könnyet egy ilyenért!

Bing szíve izgatottan szaporázta a szegycsontja mögött. Kiszáradt a szája. A kilincs után matatott az autó ajtaján.

Charlie Manx ugyanúgy karon fogta, mint amikor a Nelegyenúgyok Temetőjében átkísérte a jégen.

– Hová mégy, Bing?

Bing feldúlt arccal odafordult a mellette ülő férfihoz. – Mire várunk? Menjünk be. Menjünk be most rögtön, és mentsük meg a kislányt!

– Nem – mondta Manx. – Még nem. Még el kell intézni bizonyos előkészületeket. De nemsokára eljön a mi időnk.

Bing álmélkodva meredt Charlie Manxra… álmélkodva, és bizonyos fokú tisztelettel is.

– És Bing… – szólalt meg Charlie Manx. – Az anyák iszonyú patáliát képesek csapni, amikor azt hiszik, hogy valaki el akarja venni tőlük a gyereküket. Még a komisz anyák is, mint Ms. Carter.

Bing bólintott.

– Gondolod, hogy tudnál nekünk capcarázni egy kis szevofluránt a munkahelyedről? A pisztolyodat és a gázálarcodat sem ártana magaddal hozni. Biztosra veszem, hogy kapóra jönnek majd.

A KÖNYVTÁROS LÁNY

1991

HAVERHILL, MASSACHUSETTS

Nehogy kimenj azon az ajtón!, kiáltott rá az anyja, de Vic futott, nem ment, és közben végig a könnyeivel hadakozott. Mielőtt kiért, hallotta, ahogy az apja azt mondja Lindának, Ugyan, maradj már, így is pont eléggé maga alatt van, ami csak tovább rontotta a helyzetet. Vic a kormánynál fogva felállította a biciklijét, futásnak eredt vele, a hátsó udvar végében nyeregbe pattant, és lerobogott a Pittman Street-i kiserdő édes illatú, hűs félhomályába.