„Borzongás és ámulat minden oldalon. Blake nemcsak remekül ír, de tudja, hogyan meséljen el egy lebilincselő történetet.”

HUGH HOWEY, A SILÓ- ÉS A MŰSZAK-SOROZATOK ÍRÓJA

„Letehetetlen. Stephen King és Peter Straub rajongói különösen élvezni fogják ezt a felejthetetlen utazást, mely a thriller, horror és sci-fi műfajok keverékéből igazi rémálmot tár elénk.”

BOOKLIST

Blake Crouch:  The Last Town

Text copyright © 2014 by Blake Crouch

Hungarian translation © Makai Péter Kristóf, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Blake Crouch: The Last Town

Thomas & Mercer, USA, 2014

Fordította: Makai Péter Kristóf

ISBN: 978 615 552 207 9 (epub)

v 2.0

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kótai Kata, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller, horror, science fiction

Majd felele az Úr Jóbnak a forgószélből és monda:

Ki az, a ki elhomályosítja az örök rendet tudatlan beszéddel?

Nosza övezd fel, mint férfiú derekadat, én majd kérdezlek, te meg taníts engem!

Hol voltál, mikor a földnek alapot vetettem? Mondd meg, ha tudsz valami okosat!

Ki határozta meg mértékeit, ugyan tudod-é; avagy ki húzta el felette a mérő zsinórt?

Mire bocsátották le oszlopait, avagy ki vetette fel szegeletkövét;

Mikor együtt örvendezének a hajnalcsillagok, és Istennek minden fiai vigadozának?

JÓB 38:1–7.

Mi vagyunk a fajunk utolsó hírmondói,

egy 21. század elejéről származó emberi kolónia tagjai. Az egykori Idahóban,

a hegyek közt élünk, egy Wayward Pines nevű kisvárosban. Földrajzi koordinátáink:

é. sz. 44° 13’ 0”, ny. h. 114° 56’ 16”.

Hall minket valaki odakint?

RÉSZLET A WAYWARD PINES-I TÁMASZPONTRÓL HANGFELVÉTELEN ÉS MORZEJELEKKEL TOVÁBBÍTOTT ÜZENETBŐL, AMELYET AZ ELMÚLT TIZENEGY ÉVBEN VÉGTELENÍTVE, MINDEN RÖVID HULLÁMHOSSZÚ FREKVENCIÁN SUGÁROZNAK.

ELŐJÁTÉK

DAVID PILCHER

Támaszpont

Wayward Pines

Tizennégy évvel ezelőtt

Kinyitja a szemét.

Fázik.

Reszket.

Fáj a feje.

Egy orvosi maszkot viselő ember hajol fölé, arca elmosódott, szavai kivehetetlenek.

Nem tudja, hol van, sőt, azt sem, hogy kicsoda.

Ápolója egy áttetsző maszkot húz a fejére, és közelebb hajol hozzá.

– Vegyél egy nagy levegőt, és lélegezz mélyeket! – utasítja a női hang.

A belélegzett gáz tömény, langyos oxigén. Beárad a légcsövén, és kellemes, jóleső meleg kíséretében járja át a tüdejét. Bár a nő száját orvosi maszk takarja, látja a szemén, hogy mosolyog rá.

– Így már jobb? – kérdezi tőle.

A férfi bólint. Az ápoló arcát élesebben látja. És a hangjában… van valami ismerős. Nem a csengése, hanem a hozzá fűződő érzelmek. Védelmező, szinte szülői érzelmek.

– Fáj a fejed? – kérdezi a nő.

Válaszképp biccent.

– Nemsokára elmúlik. Tudom, mennyire zavaros még az elméd.

Erre is.

– Ez teljesen normális. Tudod, hol vagy?

Megrázza a fejét.

– Tudod, ki vagy?

Nem.

– Ez is rendjén van. A vérkeringésed csak háromnegyed órája indult meg újra. Általában beletelik pár órába, mire visszazökkensz az életbe.

A feje feletti fénycsövekre néz: hosszú neonlámpák, a fényük vakító.

Kinyitja a száját.

– Még ne beszélj! Szeretnéd, ha elmagyaráznám, mi történik?

Bólint.

– David Pilchernek hívnak.

Az információ ismerősen cseng a fülében. Mintha valamilyen, nem igazán felfogható szinten hozzá kötődne a név. Legalább annyira, ahogy a csillagok az éghez.

– Nem kórházban vagy. Nem szenvedtél autóbalesetet, nem kaptál szívrohamot, nem történt veled semmi más hasonló.

El akarja mondani, hogy nem tud megmozdulni. Halálosan fázik és fél.

A nő folytatja:

– Most ébredtél fel a hibernációból. Az életfunkcióid visszatértek a normál értékekhez. Ezernyolcszáz évet aludtál az általad tervezett ezer hibernálótartály egyikében. Nagyon izgatottak vagyunk: a kísérleted sikerrel járt! A legénység kilencvenhét százalékos túlélési aránnyal vészelte át a hibernációt. Pár százalékkal még jobb is az eredmény, mint megjósoltad, és nincsenek pótolhatatlan veszteségeink. Gratulálok!

Pilcher a kórházi ágyon fekszik, a fénybe pislog. A pulzusát mérő gép egyre gyorsabban sípol, de nem a félelem vagy a stressz miatt.

Hanem a kitörő jókedvtől.

Öt másodpercen belül beugrik minden.

Az, hogy kicsoda, hol van, és miért született a világra.

Mint a helyére csúszó retesz.

Pilcher fél kézzel felnyúl – a karja olyan nehéz, mintha egy gránittömböt emelne fel –, és félretolja arcáról a maszkot. A nővérre mered, és majdnem két évezredet követően először szólal meg rekedt, de érthető hangon:

– Kiment már valaki a külvilágba?

Az ápoló leveszi róla a maszkot. Pam az. Húszéves, és leginkább egy szellemhez hasonlít most, hogy felkelt hosszú-hosszú álmából.

És mégis… ugyanolyan csoda szép, mint volt.

Pam elmosolyodik:

– David, tudod, hogy úgysem engedtem volna. Megvártunk vele.

–

Hat órával később Pilcher már talpon van, és az első szint folyosóján botorkál, Ted Upshaw, Pam, Arnold Pope és egy Francis Leven nevű férfi kíséri. Utóbbi a hivatalos megnevezés szerint a támaszpont „gondnoka”, és csak úgy dől belőle a szó.

– …a bárka teste egyszer léket kapott hétszáznyolcvanhárom évvel ezelőtt, de a vákuumszenzorok elhárították a veszélyt.

– Vagyis az élelmiszerkészletünk… – szól közbe Pilcher.

– A csapatunk most végzi a tesztsorozatot, de úgy tűnik, nem romlott meg semmi.

– A személyzetből hány főt élesztettek fel?

– Eddig harmincnyolcat, de folyamatosan hozzuk ki a többieket is a hibernációból.

Az önműködően nyíló üvegajtóhoz érnek, ez az élelmiszer- és építőanyag-raktárként szolgáló, négyszázötvenezer négyzetméteres barlang bejárata. A „bárkának” titulált csarnok az emberi tervezőmunka és ambíció eredménye.

A barlangot dohos, kipárolgó ásványi vegyülékek szaga lengi be. Hatalmas gömblámpák hosszú sora lóg a mennyezetről, ameddig a szem ellát. Odasétálnak az alagút szájánál parkoló Humveehoz, de Pilcher ez alatt a rövid idő alatt is kifullad, a lába begörcsöl.

Pope vezet.

Az alagút neongömbjei még nem világítanak, ezért csak a Humvee magányos reflektorai világítják meg a meredek, tizenöt fokos lejtőt, amint lefelé gurulnak a nyirkos barlangfalak között.

Pilcher az anyósülésen ül.

Zavartsága múlóban.

Az emberei azt mondták neki, hogy ezernyolcszáz évet töltött hibernációban, ami minden egyes levegővétellel egyre hihetetlenebbnek tűnik. Az igazat megvallva, mintha csak órák teltek volna el a 2013-as szilveszteri buli óta, amikor a személyzettel együtt Dom Perignont kortyolgatott, majd pucérra vetkőzött, és beült a hibernálótartályába.

Füle bedugul, ahogy egyre lejjebb ereszkednek.

Gyomra zsibbad az idegességtől.

Pilcher hátrapillant, a hátsó ülésen ülő Levent méregeti, a karcsú, babaarcú, mégis bölcs tekintetű fiatalembert.

– Belélegezhető a levegő? – kérdezi tőle.

– Megváltozott az összetétele – feleli Leven –, de csak kismértékben. Hála az égnek, még mindig főleg nitrogén és oxigén alkotja. Egy százalékkal nőtt azonban az oxigén, és ugyanennyivel csökkent a nitrogén aránya. Az üvegházhatású gázok visszatértek az iparosodás előtti szintjükre.

– Ugye megkezdték a támaszpont nyomáskiegyenlítését?

– Ez volt az első dolgunk. Máris keringetjük bent a kinti levegőt.

– Egyéb fontos tudnivalók?

– Beletelik még néhány napba, mire a számítógépes rendszer teljes egészében feláll, és kijavítjuk a programhibákat.

– Az atomóra tanúsága szerint a keresztény időszámítás hányadik évét írjuk?

– Ma van az Úr 3813. évének február 14-éje. – Leven elvigyorodik. – Boldog Valentin-napot mindenkinek!

–

Arnold Pope megáll a Humveeval, a kocsi reflektorai egy titániumkapu belső oldalára vetülnek. Ez a kapu védte a külvilág ártalmaitól az alagutat, a támaszpontot, és mindazokat, akik odabent alusszák álmukat.

Pope leállítja a motort, de bekapcsolva hagyja a fényszórót. Míg a többiek kikászálódnak az autóból, Pope hátramegy, és kinyitja a csomagtartót. Levesz egy vadászpuskát a tartójáról.

– Az ég szerelmére, Arnie! – fakad ki Pilcher. – Miért vagy mindig ennyire pesszimista?

– Ezért kapom tőled a lóvét, nem?

Leven megszólal:

– Pam, idejönnél a zseblámpával?

Amikor a nő a billentyűzetre világít, Pilcher csendre inti őket:

– Várjunk csak egy percet!

Leven kihúzza magát.

Pope odamegy.

Ted és Pam feléje fordul.

Pilcher hangja még kásás az altatószerektől.

– Ne hagyjuk, hogy csak úgy elröppenjen ez a pillanat! – A többiek kérdő tekintettel néznek rá. – Hát nem értitek? Itt állunk, közvetlenül az emberi történelem legveszélyesebb, legmerészebb utazásának célja előtt. Nem térben utaztunk, hanem időben. Tudjátok, mi vár ránk a kapu túloldalán?

Drámai hatásszünetet tart.

Senki sem válaszol.

– A színtiszta felfedezés élménye.

– Miért is? – szól közbe Pam.

– Egyszer már elmondtam, ha kell, még egyszer elismétlem. Ez olyan, mint amikor Neil Armstrong lemászott az Apollo–11 létráján, hogy a Holdra léphessen, vagy amikor a Wright fivérek Kitty Hawkban az első próbarepülést végezték. Amikor Kolumbusz partot ért az Újvilágban. Csak a jó ég a megmondhatója, hogy mi vár ránk a kapu túloldalán.

– A jóslatod szerint az emberiség mára kihalt – jegyzi meg Pam.

– Igen, de a jóslatom valójában tényleg nem volt több egy jóslatnál. Előfordulhat, hogy tévedtem. Akár három kilométer magas felhőkarcolókkal is szembe találhatjuk magunkat. Képzeljétek csak el, hogy egy időszámításunk szerint 213-ban élő ember 2013-ba vetődik! Ahogy Albert Einstein mondta: a legszebb, amit átélhetünk, a dolgok titokzatossága. Élvezzük hát ki ezt a pillanatot!

Leven a billentyűzet felé fordul, beüt egy hatjegyű kódot.

– Uram! Felkérhetem, hogy nyissa ki a kaput?

Pilcher odalép az elektronikus zárhoz.

– A kettőskeresztet kell megnyomnia, itt ni! – mutatja Leven.

Pilcher megnyomja a gombot.

Egy másodpercig semmi sem történik.

A Humvee reflektora kialszik, csak Pam elemlámpájának a gyenge fénye szeli át a sötétséget.

Valami a lábuk alatt nyöszörögni kezd, ahogy egy régi hajó nyikorog.

A súlyos ajtó megremeg.

Aztán…

Fény árad az aszfaltra, ragyogó foltként terjed feléjük.

Pilcher szíve a torkában dobog.

Ez egész életének legizgalmasabb pillanata.

Nézi, hogy centiről centire tárul ki a kapu.

Hópelyhek szállingóznak a betonra, az alagútba jéghideg szél süvít. Pilcher hunyorog a fényben.

Amikor a kapu teljesen felemelkedik, az alagút bejárata úgy foglalja keretbe a világot, mintha az kép volna.

A társaság egy sziklás fenyőerdőt lát a tomboló hóviharban.

–

Bevetik magukat az erdőbe, harminccentis porhóban gázolnak.

Mindent körülvesz a csend.

A hulló hó mintha suttogna.

Kétszáz méterrel később Pilcher megtorpan. A többiek is.

Pilcher megszólal:

– Szerintem itt volt régen a Wayward Pinesba vezető út.

Csakhogy sűrű fenyvesben állnak, nyoma sincs az útnak.

Pilcher előveszi az iránytűjét.

–

Északnak tartanak, a völgy felé.

Fölibük magasodnak a fenyőfák.

– Ha belegondolok – mondja Pilcher –, hogy hányszor éghetett le és nőhetett vissza ez az erdő…

Fázik. Fáj a lába. Biztos benne, hogy a többiek sincsenek jól, de senki sem panaszkodik.

Addig menetelnek, amíg ki nem érnek a fák közül. Maga sem tudja, mekkora távolságot tettek meg. A hóesés eláll, és ekkor pillant meg először valami ismerőset: a hatalmas sziklafalakat, amelyek majdnem kétezer évvel ezelőtt is körbevették Wayward Pines városkáját.

Maga is meghökken azon, mennyire megkönnyebbül, amikor viszontlátja a hegyeket. Az erdők és a folyók számára két évezred hosszú idő, de a hegycsúcsok jóformán semmit sem változtak. Régi barátokként köszönti őket.

A felderítőcsapat hamarosan a völgy kellős közepére ér.

Egyetlen épület sem áll.

Romjaik se maradtak.

Leven szólal meg:

– Mintha sosem lett volna itt város.

– Ez vajon mit jelenthet? – kérdezi Pam.

– Mi mit jelenthet? – kérdez vissza Pilcher.

– Az, hogy a természet visszavette, ami az övé. Hogy a várost mintha a föld nyelte volna el.

– Ennyiből lehetetlen megállapítani. Talán egész Idaho egy óriási természetvédelmi terület. Vagy nem is létezik már az állam. Sok mindent meg kell tudnunk még erről az új világról.

Pilcher Pope-ot keresi a tekintetével. A férfi odébb kószált, húsz méterrel távolabb egy tisztáson letérdel a hóba.

– Mi az, Arnie?

Pope magához inti Pilchert. Amikor a csapat köréje gyűlik, a lábnyomokra mutat.

– Emberi? – kérdezi Pilcher.

– A méretük megegyezik az emberével, de a köztük lévő távolság nem passzol.

– Mit értesz ezen?

– Bármi is legyen ez a lény, négy lábon jár. Látod? – teszi bele a kezét Pope a lábnyomba. – Ezek a hátsó, ezek pedig a mellső lábai. Figyeld meg a nyomok közti távolságot! Ez aztán jó öleseket lép!

–

A völgy délnyugati csücskében kövekre bukkannak; elszórtan kandikálnak ki itt-ott a földből egy tölgybokros nyárfaligetben.

Pilcher leguggol, hogy szemügyre vegye az egyiket, félresöpri a havat a tövéből. A régi csiszolt márványlap az évszázadok során érdesre kopott.

– Ezek meg mik? – kérdezi egy másik hasonló követ végigsimítva Pam.

– Egy temető romjai – mondja Pilcher. – A belevésett szöveg olvashatatlanná vált. Csak ennyi maradt a 21. századi Wayward Pinesból.

–

Hazagyalogolnak, vissza a bázisra.

Mindenki gyengélkedik.

Fáznak.

Megint szakadni kezd a hó, fehér fátylat borít a hegycsúcsokra és az örökzöldekre.

– Az az érzésem, hogy senki sincs a közelben – mondja Leven.

– Az egyik első dolgunk az lesz – feleli Pilcher –, hogy kiküldjük a drónokat. Elrepülünk Boiseig, Missouláig, sőt, egészen Seattle-ig. Akkor majd tudni fogjuk, hogy fennmaradt-e valami belőlünk.

Az erdőben saját nyomaikat követik visszafelé, és ahogy csend telepszik a felderítőcsapatra, valami felsikolt mögöttük a völgyben – a gyenge és hátborzongató hang visszhangot ver a hólepte csúcsokon.

Mindenki megáll.

Egy másik rikoltás válaszol rá: mélyebb hangfekvésű, de ugyanolyan gyászos és vérmes, mint az előző.

Pope már épp szólni akarna, de ekkor egy egész falkányi rikoltozó hang harsan körülöttük. Sietve szedik a lábukat a hóban, előbb csak kocogni kezdenek, aztán ahogy egyre közelebb érnek a sivító hangok, mindenki futásnak ered.

Mire az alagút százméteres körzetén belülre jutnak, Pilchernek már csurog az arcán az izzadság, és a lába sem bírja tovább. A többiek már odaértek az alagút bejáratához, kiabálnak, hogy siessen, hangjuk belevegyül a mögüle felhangzó sikoltások kórusába.

A tekintete elhomályosodik.

Hátrapillant.

A fenyőfák mögött mozgásra lesz figyelmes – az erdőben fakó alakok tűnnek fel, négy lábon futva üldözik őket.

Levegő után kapkod, arra gondol: a hibernáció utáni új életem első napján fogok meghalni.

A világ elsötétedik, az arca hirtelen majdnem lefagy.

Nem veszítette el az eszméletét, csak arccal a hóba zuhant, és képtelen megmozdulni.

Ahogy a rikoltások egyre közelebb érnek, és mind hangosabbá válnak, hirtelen felkapja valaki a hóból. Új helyzetéből, Arnold Pope válláról látja a hátuk mögött zötykölődő világot és a nyomukba érő, emberszabású lényeket. A legközelebb eső már tizenöt méteren belül van.

Pope átbújik a bezáródó titániumkapu alatt. Még jó egy métert kell ereszkednie a kapunak, azok a lények pedig csak futnak, ahogy a lábuk bírja. Pope a földre dobja Pilchert, leveszi a válláról a puskát, majd megtölti a tárat.

Pilcher arca ezúttal a hideg betonon nyugszik, onnan nézi, ahogy a szörnyek hanyatt-homlok rohannak feléjük, Pope pedig azt kiáltja:

– Hátrébb! Nem sokon fog múlni!

A kapu nagy dörrenéssel lecsapódik. Túloldalán a lények tompa puffanásokkal a fémnek csapódnak.

Végre biztonságban vannak, Pilchert az ájulás környékezi.

Utoljára még hallja, ahogy Pam hangja túlharsogja a rémült kiabálást:

– Ezek meg mi a rákok?

I
ETHAN BURKE KITÁLALÁSA UTÁN KÉT ÓRÁVAL

JENNIFER ROCHESTER

A HÁZBAN SÖTÉT VOLT.

Jennifer ösztönösen felkapcsolta a konyhai lámpát, de semmi sem történt.

Kitapogatta és megkerülte a hűtőt, a sütő feletti szekrényhez botorkált. Kinyitotta, és kivette a kristály gyertyatartót meg a gyufaskatulyát.

Feltett forrni egy kanna vizet a gáztűzhelyre. Aztán meggyújtott egy gyertyacsonkot, és leült az asztalhoz.

Előző életében egy doboz cigarettát is elszívott naponta, és most aztán igazán jólesett volna egy szál; megnyugtatná, és keze szűnni nem akaró remegését is csillapítaná.

Ahogy könnybe lábadt a szeme, a gyertya fénye megtört. Csak a férjére, Teddyre tudott gondolni, és hogy mennyi minden választja el tőle.

Egész pontosan kétezer év.

Eddig a percig nem is tudatosodott benne, de mindig élt benne a remény, hogy a kinti, a kerítésen túli, az itteni rémálmokon túli világ nem tűnt el nyomtalanul. Hogy Teddy még él, megvan az otthona, az állása a tanszéken. Mondhatni, a remény segítette át ezeken a nehéz éveken. A remény, hogy egy nap újra Spokane-ben tér magához, a férje mellette szundikál, és kiderül, hogy ez a város, Wayward Pines, csak egy rossz álom. Csendben felkelne, kiosonna a konyhába, és tojást főzne neki, és feltenne egy kanna erős kávét. Az ebédlőasztalnál várná, amikor Teddy kitámolyogna a hálószobából abban a ronda köntösében, fésületlenül, álmoskásan, ahogyan szerette. Azt mondaná neki, hogy „ilyen furcsát még életemben nem álmodtam, mint tegnap este”, de amint belekezdene, hogy elmesélje, már nem is emlékezne rá, mi mindent élt át a kisvárosban – ahogy az álmoknál szokás. Csak mosolyogna a férjére, és azt mondaná: „Már el is felejtettem!” Ezzel viszont minden reménye odalett.

Rettenetes magány telepedett rá, de legbelül fortyogott benne a düh. Haragudott, hogy ezt művelték vele. Emésztette a méreg, hogy elveszítette a szeretteit.

A teáskanna sípolt.

Jennifer felállt, kavarogtak a fejében a gondolatok.

Levette a tűzről a kannát, és forró vizet töltött kedvenc bögréjébe. A bögrében tartott teatojásba mindig rakott kamillateát. Egyik kezében a teával, a másikban a gyertyával kiment a sötét konyhából a folyosóra.

A város lakosságának java része még a színházban volt, letaglózta őket, amit a serifftől hallottak. Talán Jennifer is jobban tette volna, ha a többiekkel marad, de az igazság az, hogy egyedül szeretett volna lenni. Ma este nem kívánt mást, mint hogy jól kisírja magát az ágyban. Ha elalszik, annál jobb, de igazándiból nem is nagyon számított rá.

A folyosó végén befordult, és elindult felfelé a nyikorgó lépcsőn. A gyertya lángja a falakon táncolt.

Többször előfordult már, hogy elment az áram, de Jennifer nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy a ma esti áramszünet más, ennek jelentősége van.

Bezárt minden ajtót és ablakot, amitől némileg – egy parányit – nagyobb biztonságban érezte magát.

ETHAN BURKE SERIFF

ETHAN A NYOLC MÉTER magas acéloszlopokat és a szögesdrót kerítést nézte, amelyben általában annyi áram folyt, hogy szénné égetett volna bárkit, aki hozzáért. Olyan hangosan zümmögött, hogy száz méterről is hallani lehetett, és közelről még az ember fogtömései is bizseregtek.

Ma este azonban Ethan semmit sem hallott.

Ráadásul a kilenc méter magas kapu tárva-nyitva állt.

És meg sem lehetett mozdítani.

Ködfoltok úsztak el mellette, mint egy közeledő vihar előszele, Ethan pedig a kerítésen túli fekete erdőséget kémlelte.

Szíve hevesen vert, és megütötte a fülét az erdőben felharsanó, egymás hangjára válaszoló rikoltozás.

A besték feléjük tartottak.

David Pilcher utolsó szavai visszhangoztak a fejében.

A pokol kapui ezennel megnyílnak.

És ez Ethan hibája.

A pokol kapui ezennel megnyílnak.

Ő követte el a hibát azzal, hogy leleplezte ezt az elmebeteg faszt.

A pokol kapui ezennel megnyílnak.

Azzal, hogy elmondta az embereknek az igazságot.

Ezért fog mindenki meghalni ebben a városban, köztük a felesége és a fia is.

–

Ethan visszaszaladt az erdő mélyére; minden lépéssel, minden kapkodó levegővétellel nőttön-nőtt benne a páni félelem. Cikcakkban kerülgette a fenyőfákat, immár a néma kerítés mentén futott. A terepjárója szinte karnyújtásnyira volt tőle, de a rikoltozás már közelebbről, hangosabban szólt.

Bevetette magát a kocsiba, felpörgette a motort, és a fák közé száguldott. Kíméletlenül megdolgoztatta a futóművet, amitől a szélvédő utolsó beszorult üvegszilánkjai is kihullottak az ablakkeretből.

A városba visszavezető úthoz ért, és ordító motorzajban kaptatott fel az emelkedőn, fel az aszfaltcsíkra.

Tövig nyomta a gázt.

Bőgött a motor.

Kivágódott a fák közül, egy legelő mellett süvített el.

A reflektorok fénye a városszéli táblára vetült, amelyen egy négyfős család integetett, és az ötvenes évekbeli, gondtalan mosolyukkal vigyorogtak, mint a vadalma, alattuk pedig ott állt a szöveg:

ÜDVÖZÖLJÜK WAYWARD PINESBAN!
OTTHON A PARADICSOMBAN.

Most már messze nem paradicsomi a hangulat, gondolta Ethan.

Ha szerencséjük van, a besték először a tejgazdaságba rontanak be, és szétmarcangolják a teheneket, mielőtt beszabadulnak a városba.

Hát itt van.

Nyílegyenesen előtte.

A város széle.

Wayward Pines egy derűs napon maga volt a megtestesült idill. Élénk színekre festett viktoriánus házak álltak a fehér deszkakerítések mögött az üde, zöld gyepen. A Fő utcát mintha csak turistáknak építették volna, hogy fel-alá sétáljanak, és arról álmodozzanak, hogy a nyugdíjaskorukat itt töltsék bőségben, békességben. Festői szépségben. A várost körülölelő sziklafalak menedéket nyújtottak, biztonságot sugároztak. Első pillantásra semmi sem utalt rá, hogy olyan helyen jár az ember, ahonnan nem lehet továbbállni. Ahol még a szökési kísérletért is halállal lakolnak.

Kivéve ma este.

Ma este a házak és az épületek baljós sötétségbe burkolóztak.

Ethan ráfordult a Tizedik sugárútra, és szélsebesen végigrepesztett a fél városon, aztán úgy vágódott ki a Fő utcára, hogy a Bronco jobb oldali kerekei felemelkedtek a földről.

Szemben vele, a Fő utca és a Nyolcadik sarkán ott állt mindenki, ahol hagyta őket, a színház előtt. A sötétben négyszázvalahány fő várt rá odakint a búcsúhoz felvett, nevetséges maskaráikban, mintha tömegesen vezették volna ki őket egy farsangi bálból.

Ethan leállította az autót, és kiszállt a kocsiból.

Hátborzongató volt tök sötétben látni a Fő utcát, hogy a kirakatokat csak a fáklyák világították meg.

Ott állt a KV-Zóna, a kávézó.

A Játékszerdoboz, Kate és Harold Ballinger játékboltja.

A Wayward Pines Hotel.

Richardson péksége.

A Biergarten.

Az Édes Száj.

A Wayward Pines Ingatlanügynökség, ahol Ethan felesége, Theresa dolgozott.

Elképesztő volt a tömeg mormogása. Az emberek lassacskán felülkerekedtek megdöbbenésükön és megrázkódtatásukon, amelyet Ethan bejelentése okozott Wayward Pinesról. Elkezdtek egymással beszélgetni, bizonyos értelemben életükben először.

Kate Ballinger sietett elé. Kate és a férje, Harold szerepelt az aznap esti búcsú halállistáján, az ő életüket mentette meg Ethan ideig-óráig a leleplezéssel. Valaki sebtében összevarrta Kate felrepedt bal szemöldökét, de a vért már nem törölte le, amely egyben az asszony korán őszülő haját is beszennyezte. Kétezer évvel ezelőtt Ethan Kate eltűnte miatt jött Wayward Pinesba. Előző életükben együtt dolgoztak a titkosszolgálatnál. Munkatársak voltak. Egy rövid, szenvedélytől fűtött ideig pedig ennél jóval többet is jelentettek egymásnak.

Ethan belekarolt Kate-be, és hátravitte a terepjáró csomagtartójához, hogy a tömegben álldogálók hallótávolságán kívül legyenek. Kate-et majdnem meglincselték az este, és Ethan látta a tekintetén, hogy egy hajszál választja csak el az idegösszeomlástól.

– Pilcher kikapcsolta az áramot – mondta neki.

– Azt tudom.

– Nem. A kerítés áramellátásáról beszélek. Kinyitotta a kaput.

Kate Ethanre bámult, mintha azt próbálná felmérni, hogy mennyire rossz az imént hallott hír.

– Akkor azok a lények – mondta Kate –, a bestiák…

– Simán besétálhatnak a városba. És jönnek is. Hallottam őket a kerítésnél.

– Hányan vannak?

– Nem tudom. Még egy kisebb falka betörése is katasztrofális következményekkel járna.

Kate visszanézett a többiekre. A beszélgetések abbamaradtak, az emberek közelebb húzódtak hozzájuk, hogy hallják, milyen híreket hozott.

– Vannak fegyvereink – felelte Kate. – Néhányunknak bozótvágó késünk is.

– Az nem lesz elég.

– Nem tudnál szót érteni Pilcherrel? A lelkére beszélni? Visszahívni a város élére?

– Az a hajó elment.

– Akkor mindenkit tereljünk vissza a színházterembe! – javasolta Kate. – Ott nincsenek ablakok, csak egy-egy kijárat a színpad mögött, meg a bejárat szárnyas ajtói. Elbarikádozzuk magunkat.

– És ha napokig tart az ostrom? Nem lesz mit ennünk, nincs fűtésünk, se vizünk, ráadásul nincs az a barikád, amely a végtelenségig visszatarthatná a bestéket.

– Akkor mi legyen, Ethan?

– Nem tudom. De egyszerűen nem engedhetjük vissza az embereket otthonaikba.

– Vannak, akik már így is hazamentek.

– Mondtam, hogy mindenkit tarts itt.

– Én megpróbáltam.

– Hányan léptek le?

– Ötvenen-hatvanan.

– Atyaúristen!

Ethan észrevette, hogy Theresa és Ben – a felesége és a fia – átfurakodik a tömegen, és felé tartanak. Az asszony lófarokba fogta hosszú szőke haját, és mindketten fekete ruhát viseltek.

– Ha bejuthatnék a bázisra, ha meg tudnám mutatni Pilcher belső körének, hogy milyen embert szolgáltak idáig, akkor talán van némi esélyünk – latolgatta Ethan.

– Akkor menj! Most azonnal!

– Nem fogom itt hagyni a családomat. Így, rendes óvintézkedések nélkül semmiképp.

Theresa odaért hozzájuk. Ethan megcsókolta a feleségét, aztán magához ölelte Bent, és beletúrt a kisfia hajába. Még csak tizenkét éves volt, de már látta a tekintetében a férfiasságot. Az érettség első, vészjósló jelét.

– Mit láttál kint? – kérdezte Theresa.

– Semmi jót.

– Megvan! – kiáltott fel Kate. – Egy biztonságos helyen kell meghúznunk magunkat, amíg te behatolsz a bázisra.

– Így van.

– Egy védett, védhető helyen, ahol már rendelkezésre áll valamennyi élelmiszerkészlet.

– Pontosan.

Kate elmosolyodott.

– Véletlenül tudok egy ilyen helyet.

– A Kóborlók barlangja – válaszolta Ethan.

– Igen.

– Az megfelel. A seriffirodámban puskáim is vannak.

– Akkor szedd össze őket, és vidd magaddal Brad Fishert is! – A járda felé bökött az ujjával. – Arra van.

– Hogy fogunk ennyi embert felterelni a hegyre?

– Százasával fogom beosztani a lakosokat – mondta Kate –, és mindegyik csoportot olyan ember fogja vezetni, aki tudja az utat.

– És mihez kezdünk azokkal, akik hazamentek? – kérdezte Theresa.

Erre egy távoli sikoly felelt.

A zajongó tömeg egyszerre elcsendesedett.

A hang a város déli része felől érkezett; egy fülsértő, vészjósló rikoltás. Szavakkal nem lehetne leírni, mert nem pusztán hallotta az ember, érezni lehetett az üzenetét, és az üzenet így szólt: közeleg a halál.

Ethan folytatta:

– Az is elég nehéz feladat lesz, hogy az ittmaradtakat megvédjük.

– A sorsukra hagyjuk őket?

– Mindannyiunkat a sorsunkra hagytak.

A Bronco anyósüléséről kivette a hangosbeszélőt. Odaadta Kate-nek, és megkérdezte:

– Menni fog?

Kate bólintott.

Ethan Theresára nézett.

– Szeretném, ha ti ketten Kate-tel maradnátok.

– Rendben.

Ben tiltakozott:

– Apu, én veled megyek.

– Az anyukád mellett a helyed.

– De segíthetek neked.

– Így fogsz segíteni nekem. – Aztán Kate-hez fordult. – Utánatok megyek, ha végeztem az irodámban.

– Gyere a város északi szélén levő kis parkba!

– A pavilonosba?

– Igen, abba.

–

Brad Fisher, Wayward Pines egyetlen ügyvédje kényelmetlenül feszengett Ethan mellett az anyósülésen. Az ajtó fogantyújába kapaszkodott, miközben Ethan százzal hajtott az Első sugárúton.

Ethan rápillantott.

– Hol van a feleséged?

– A színházban még együtt voltunk. A beszéded alatt aztán egyszer csak láttam, hogy Megan egyszerűen eltűnt – válaszolta Brad.

– Figyelembe véve, hogy mit tanított a gyerekeknek a szüleik háta mögött, valószínűleg azt hitte, hogy az emberek árulónak fogják tartani. Féltette az életét. Most mit érzel iránta?

Úgy tűnt, a kérdés meglepte Bradet. Alapvetően mindig ápoltan, borotvált arccal lehetett látni, ahogy az ember egy fiatal, rátermett ügyvédet elképzel. Most azonban borostás állát vakargatta.

– Nem tudom. Sosem éreztem azt, hogy igazán ismertük volna egymást. Együtt éltünk, mert erre utasítottak minket. Egy ágyban aludtunk, néha szeretkeztünk is.

– Csakúgy, mint a legtöbb valódi házasságban. Szeretted?

Brad nagyot sóhajtott.

– Nem egyszerű ez. Egyébként meg, jól tetted, hogy elmondtad nekünk ezt az egészet. Helyesen cselekedtél.

– Ha tudtam volna, hogy kikapcsolja az áramot…

– Ne hibáztasd magad, Ethan! Nem szabad emiatt emésztened magad. Azt tetted, amit helyesnek gondoltál. Megmentetted Kate és Harold életét. Megmutattad nekünk, hogy az életünk mennyire értékes.

– Kíváncsi vagyok rá – tette hozzá Ethan –, hogy amikor elkezdenek hullani az emberek, meddig fog kitartani ez az alaphangulat.

A reflektorok megvilágították a sötét seriffhivatal falát. Ethan felhajtott a járdára, aztán leparkolt a bejárattól pár lépésnyire. Kiszállt, és amikor az ajtóhoz értek, felkapcsolta az elemlámpát. Kinyitotta az ajtót, majd kitámasztotta az egyik szárnyat.

– Mit viszünk? – érdeklődött Brad, miközben átvágtak az előtéren, és befordultak az Ethan irodájába vezető folyosóra.

– Mindent, ami csak lőni tud.

Brad vette át a zseblámpát, amíg Ethan kivette a puskákat a fegyvertartó szekrényből, és kiválogatta a hozzájuk tartozó töltényeket.

Az asztalra tett egy Mossber 930-ast, és nyolc lövedéket csúsztatott bele.

Harminc golyót tett a Bushmaster AR–15 tárába.

Aztán teletöltötte saját Desert Eagle-jét.

Voltak ott még sörétes puskák, vadászpuskák, Glockok, egy SIG, egy .357-es Smith and Wesson.

Megtöltött két pisztolyt, de ezzel is az idejét vesztegette.

KATE HEWSON BALLINGER

KATE BELEKAROLT HAROLDBA. Az egyik csapatot a férje vezette a pár sarokkal délebbre található bejárathoz, ő pedig a város északi széle felé irányította a sajátját. Átölelte Harold nyakát, hosszan, forrón megcsókolta.

– Szeretlek – mondta Kate.

Harold vigyorgott, ősz haja a hideg ellenére izzadtan tapadt a homlokára, az arcán a véraláfutás lassacskán belilult.

– Katie, ha bármi történne…

– Ne csináld ezt velem!

– Mit?

– Semmit, csak húzd el a bélésed a barlangig!

Néhány sarokkal távolabb valami felvonított. Ahogy a biztonságba menekítendő csapatához sétált, egyszer még visszapillantott, és csókot dobott Haroldnak.

A férfi a levegőben elkapta.

JENNIFER

JENNIFER LETETTE A GYERTYÁT a komódra, és kibújt a búcsúra felvett jelmezéből. Lehámozta magáról a fekete viharkabátot és a piros jégeralsót, aztán levette a hozzá tartozó, házilag barkácsolt ördögszarvacskákat is. Hálóinge az ajtón, a fogason várta.

Mikor bevackolta magát az ágyba, megitta kamillateáját, és nézte a tűz mennyezeten táncoló fényét. A tea kellemesen felmelegítette. Három éve mindig ugyanígy tért nyugovóra, és bölcsen tette, hogy ma este sem változtatott rajta. Amikor a világ összedől körülöttünk, a megszokott rutinba kapaszkodunk.

Jennifer a többiekre gondolt. Minden lakos valami hasonlón ment keresztül. Kétségbe vontak mindent, amit azelőtt hallottak. Felfogták, hogy milyen arcátlan módon tették tönkre az életüket.

Vajon mit hoz a holnap?

Az ágya melletti ablak résnyire nyitva volt, hűvös esti szellő szökött be a szobába. Jennifer szándékosan nem fűtött be, imádta, hogy a jéghideg hálóban, vastag dunyhák alatt aludhat. Odakint semmit sem lehetett látni a vaksötétben. A tücskök elnémultak.

Letette bögréjét az éjjeliszekrényre, és betakarózott. A komódon a gyertya majdnem csonkig égett, de még nem akarta, hogy kihunyjon a fény.

Hagyta, hogy magától ellobbanjon.

Becsukta a szemét.

Úgy érezte, mintha zuhanna.

Annyi gondolat, annyi félelem nyomasztja!

Igazi teher.

Aludj csak!

Teddyre gondolt. Az utóbbi egy évben azt vette észre, hogy az illatára, a hangjára, a simogató kezére sokkal tisztábban emlékszik, mint az arcára. Lassanként elfeledte, hogyan nézett ki.

Odakinn az éjszakában egy férfi felordított.

Jennifer kiugrott az ágyból.

Ilyen hörgést még sohasem hallott. A rettegés, a csodálkozás és az elképzelhetetlen kínszenvedés sűrűsödött egyetlen véget nem érő kiáltásba. Ez a hang egy életéért küzdő ember haláltusája volt.

Mégis úgy döntöttek, hogy kivégzik Kate-et és Haroldot?

Az ordítás úgy maradt abba, mintha elzártak volna egy csapot.

Jennifer a lába elé pillantott: a hideg parkettán állt. Az ablakhoz lépett, arasznyira feltolta. Beáramlott a hideg levegő.

Valaki nagyot üvöltött egy közeli házban.

Egy ajtó bevágódott.

Valaki hanyatt-homlok futott át a sikátoron.

A völgyet egy másik rikoltás is megrázta, de ez másféle sikoly volt. Pontosan ugyanolyan, mint annak a szörnyetegnek a hangja, amelyik a seriff terepjárójából tört elő.

Egy vérfagyasztó, állati sikoly.

Erre más rikoltások is válaszoltak, miközben valami átható, a rothadó pézsmához hasonlító bűz szivárgott a hálószobába a szellő szárnyán.

Mély morgás, átható torokhang hallatszott a kertjéből.

Jennifer lehúzta az ablakot, és be is zárta.

Hátratántorodott, és ahogy visszaroskadt az ágyra, valami betörte a földszinten a nappali ablakát.

Jennifer felkapta a fejét, és az ajtóra nézett. A komódon kialudt a gyertya. Nagyot sóhajtott. A szobában teljes sötétség volt, az orráig sem látott. Talpra szökkent, és a hálószoba ajtajához botorkált. A térdét ugyan beverte az ágya végében álló kelengyés ládába, de valahogy sikerült talpon maradnia.

Az ajtóhoz ért. Hallotta, hogy nyikorog a lépcső, valami jön fel az emeletre. Jennifer halkan becsukta az ajtót, kitapogatta a kilincsbe épített zárat, aztán elfordította, és a zár nyelve egy kattanással becsúszott a helyére.

Bármi is tört be a lakásába, már a folyosón járt, a padlódeszkák nyöszörögtek a súlyától. Újabb motozás hallatszott a földszintről. Ciripeléstől és visongástól lett hangos a ház.

Jennifer négykézlábra ereszkedett, majd az ágyhoz kúszott. Az ajtó túloldalán a léptek egyre közelebb értek. Jennifer laposkúszásban bebújt az ágya alá, szíve a poros parkettán dobogott. Hallotta, hogy újabb szörnyek jönnek fel a lépcsőn.

A hálószobaajtó kitört a keretéből, és nagyot csattanva a padlóra zuhant. Amikor belépett a hálószobába a ki tudja, miféle lény, a lába kopogott a parkettán. Mintha mancsa volna.

Vagy madárkarmai.

Jennifer minden eddiginél erősebben érezte a halál pacsuliillatát – dögszag, alvadt vér, és valami földöntúli, felfoghatatlan bűz elegyét.

Jennifer nem csapott zajt. Az ágya mellett nyekergett a padló, mintha letérdelt volna a lény.

Visszafojtotta a lélegzetét.

Egy kemény és sima dolog a karjába mart.

Jennifer felüvöltött, hátrébb húzódott.

A vállát hirtelen elöntötte a hidegség.

Odanyúlt.

A keze nedveset tapintott. Valami megvágta.

– Édes istenem, kérlek…! – suttogta.

Közben újabb lények léptek a szobába.

Ó, Teddy! Bárcsak láthatná az arcát, még egyszer, utoljára! Ha tényleg így kell véget érjen az élete.

Az ágy felemelkedett, az egyik lába végighúzta Jennifer oldalát, mielőtt a lény a falba passzírozta volna. A koromsötétben a nő moccanni sem tudott, megbénult a félelemtől. Dőlt a vállából a vér, de semmit sem érzett belőle, a stresszreakció miatt az egész teste zsibogott.

A közvetlen közelébe kerültek, fölé hajoltak, idegen levegővételük szapora és felszínes volt, mint a lihegő kutyáké.

Jennifer magzatpózba kuporodott.

Két héttel azelőtt, hogy elindultak volna Wayward Pinesba vezető, végzetes útjukra, Teddyvel kettesben a spokane-i Riverfront Parkban töltötték a szombatot. Letettek egy piknikkosarat a fűbe, és alkonyatig kinn olvasgattak, nézték, ahogy a tajtékos víz csobogott le a zuhatagon.

És akkor egy másodpercre bevillant az arca. Nem szemből, hanem profilból. A napfény megcsillant kopaszodó fején, visszatükröződött vékony keretes szemüvegéről. A vízesés mögött lebukó napot nézte. Boldog volt. Belefeledkezett a pillanatba. És Jennifer is.