TROM KATA

TEDD
A
HELYÉRE!

A rend lelke, a lélek rendje

Copyright © Trom Kata, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Szász Marcell

Illusztrációk © Trom Kata

Borító- és belívterv Tillai Tamás

Szerkesztő Laik Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 072 0

AZ OLVASÓHOZ – A SZERZŐ ELŐSZAVA

Aki valamilyen formában már találkozott a tér-lélek-tan szemléletével, vagy olvasta az első két könyvemet (amelyekre olykor utalok), észre fogja venni, hogy az itt megfogalmazott tapasztalatok és gondolatok új módon közelítik meg fizikai és lelki tereinket. Aki most szerzi első benyomásait erről a témáról és világszemléletről, illetve most indul el otthonán keresztül önmaga árnyaltabb megismerése és megértése felé, reményeim szerint olvasás közben szintén belép majd saját életének magasabb dimenzióiba. Úgy érzem, ezen a síkon, ahol lényünk legbelsőbb magjával találkozhatunk, önmagunktól kaphatjuk a legtöbb inspirációt. Ezért, ellentétben korábbi könyveimmel, a mondandóm közvetítése és szemléltetése érdekében nem a szakmai életem során gyűjtött példákat írom le elsősorban, hanem a saját történetemet.

Alapvetően két okból osztom meg az olvasóval személyes, gyerekkori, illetve kamaszként és fiatal felnőttként megélt élményeimet. Amellett, hogy szeretnék betekintést nyújtani a tér-lélek-tan kialakulásának és máig tartó fejlődésének folyamatába, ösztönözni szeretném az olvasót, hogy visszatekintsen, és a saját életében keresse meg kora ifjúsága és későbbi korszakai különleges élményeit. Olyan megtapasztalások gyöngyfüzérét, amelyek mélyen megérintették a lelkét, és hozzájárultak a világgal való egyedi viszonya és életszemlélete kialakulásához. Ezeket az izgalmas lelki, akár spirituális impulzusokat összegyűjtve érdekes felismerései születhetnek arról, mitől lett olyan és az, aki ma.

➊ AZ OTTHONUNKKAL VALÓ FOGLALKOZÁS SPIRITUÁLIS JELENTÉSE ÉS JELENTŐSÉGE

Ülök a földön, nézem, ahogy a lágy, szürkésezüst porban apró nyomokat hagy egy bogár, aki billegő léptekkel, lassan, de biztosan halad célja felé… Vajon mi lehet ez a cél? Lehasalok, inkább ebben a pózban figyelem tovább igyekezetét – közben meztelen hasammal is érzem a nap melegítette föld barátságos, megtartó erejét, amit annyira szeretek; és tudom, néhány fűszál lenyomatát még ebéd közben is őrizni fogja a bőröm, de ezt csak én tudom majd, senki más. Illetve a fű is tudja, biztosan. Ez a mi titkunk. Talán egy oda is ragad majd a hasamra, ebben erősen bízom, és jön majd velem, amikor Nagyi szól. A fekete bogár közben odaér az üvegház tövében kialakult puha minierdőhöz, és egy mohaszigeten egyensúlyoz. Szeretem a mohát, szeretnék olyan pici lenni, hogy barangolhassak ebben a nagy zöldben. Elképzelem. Egyre beljebb megyek ebbe az univerzumba, érdekes formákkal, struktúrákkal találkozom (a struktúra szót akkor még nem ismerem, de a lényegét nagyon is érzem, és tudom, valami fontosat rejt), amelyekben ott lüktet és áramlik az élet…, de hirtelen kiszakadok ebből a finom ábrándozásból. Egy hangya szaladt át – első pillanatban nem is tudom, melyik – vádlimon, a csiklandozó érzés visszaránt ebbe a dimenzióba (ezt a szót sem ismerem, de sejtem, később ez az élmény, az időtlen terek, síkok közti átjárás is fontos lesz). Meghallom az ebédelni hívó hangot… Vajon honnan tudta a hangya, miért pont most szólt? És honnan tudta Nagyi, hogy most már meghallom?

Kiskorom óta meghatározó élményem, hogy minden mindennel összefügg, és egy izgalmasan bonyolult kapcsolatrendszerben élünk és tevékenykedünk, amelyről talán nem is kell mindent tudnunk, mert akkor elvész a misztérium. Eddigi életem tapasztalatai, tizenöt év tanítás, számtalan konzultáció és két könyv megírása kellett ahhoz, hogy meg tudjam fogalmazni: a tér-lélek-tan valójában a minden mögött meghúzódó, a világunkat mozgató, fenntartó és összekapcsoló energiákról szól. Arról a láthatatlan jelenségről, ami általunk nyer kifejezést és ölt formát, mégis valahányszor meg szeretnénk ragadni, mindig elillan racionális elménk elől. Úgy is fogalmazhatok, hogy míg otthonunk berendezése vagy átrendezése közben látszólag a bútorokra és tárgyakra összpontosítunk, azokat tologatjuk a térben, a tér-lélek-tan szempontjából a legkevésbé ezeken van a hangsúly. A fizikai rendezkedés, az esztétikus környezet és a célszerű térszervezés és -használat valójában csak az egyik, bár alapvető szintje annak, ami ilyenkor történik, illetve létrejön. Úgy vélem, otthonunk kialakítása az egyéni ízlésünket kifejező és sorsunkat meghatározó teremtő cselekedet: miközben sok színnel és formával töltjük meg a teret, a sajátunkká varázsoljuk. Különleges kaland ez, amely során nemcsak a bútorok találják meg a helyüket, hanem a folyamatban mi is önmagunkra találhatunk, konkrét és átvitt értelemben is felismerhetjük a helyünket az életben. Megérezhetjük továbbá azt is, hogy a fizikai és lelki tereinkben való rendezkedésen keresztül hatással vagyunk a környezetünkben megjelenő testi és szellemi energiákra – azokon keresztül pedig a világra is. Fontos tudnunk ugyanakkor, hogy mindez nem az otthonunk földrajzi elhelyezkedésén, méretén vagy a berendezés árán múlik. Hiszen bárhol megteremthetjük azt a csak ránk jellemző harmóniát, ami hűen tükrözi bensőnk lényegét, egyben elősegítheti, hogy több síkon is megéljük inspiráló kapcsolatunkat a környezetünkkel. Innen nézve új fényben és színben tűnhet fel az otthonunkkal való foglalkozás, ami nem befejeződik, hanem éppen ellenkezőleg, akkor kezdődik el igazán, amikor beköltözünk. Attól fogva ránk van bízva, és mint egy élőlénnyel, minden szempontból törődnünk kell vele. Cserébe az egyik legnagyobb tanítónkká válhat: segíthet túllépni a tárgyak bűvöletén, a hagyományos lakberendezés materiális keretein és gyakorlatán, és eljutni annak forrásához, ahonnan az otthon iránti vágyunk eleve ered.

Meggyőződésem, hogy az igazi otthon iránti vágyunk valójában spirituális jellegű. Mindannyian ösztönösen keressük, hogyan lehetünk kapcsolatban az Élettel, miért vagyunk itt a Földön – még ha ennek nem vagyunk is tudatában. Egy belső keresésről van szó: az öntudattal és éntudattal rendelkező ember szinte egész életében igyekszik megtalálni a helyét a világban. Ezt a keresést és belső vágyat sokan a birtoklással és felhalmozással igyekeznek kielégíteni. Csakhogy a lélek igazi vágya sosem anyagi természetű. Racionális megközelítésből furcsának tűnhet, hogy kézzelfogható személyes tárgyakon, bútorokon és lakótereinken keresztül eljuthatunk a magasabb dimenziókig. Az otthon azonban nem egy racionálisan értelmezhető közeg. Közvetlen átjárást és kapcsolódást biztosít a testünk és a lelkünk között. Több évtizedes tapasztalatom, hogy aki vágyik arra, hogy megtalálja élete mélyebb értelmét, ezt már az otthonában elkezdheti. Hiszen bárhol élünk is, otthonunk a legközvetlenebb terep arra, hogy belső lényünkkel találkozzunk és összebarátkozzunk, illetve kifejezzük azt. Ha megértjük, mit teremtettünk magunk köré, milyen minőségekkel vettük körbe magunkat, megtettük az első varázslatos lépést, ami két irányba visz egyszerre: önmagunk és a világ szeretete és megértése felé.

Különösen fontos ez ma, egy olyan korszakban, amikor az anyagot és a szellemet egymást szinte kizáró elemekként, a létezés látszólag ellentétes pólusaiként határozzuk meg. Elérkezett az idő, hogy az évezredeken át különbözőnek tűnő síkokat és dimenziókat összekapcsoljuk, és újra felismerjük: szükségünk van arra, hogy aktív párbeszédben legyünk a lelkünkkel, és minden élethelyzetben meghalljuk üzenetét. Az intézményesült vallások, az eddig ismert és fenntartott társadalmi berendezkedések, illetve az ezekkel párhuzamos materializmus ideje már régen lejárt, helyébe elérkezett az ezeket meghaladó, egyéni és szabad lélekből születő személyes hit kora. 2020 után különösen fontos, talán az emberiség fennmaradásának egyik kulcsa, hogy teret és időt teremtsünk arra, hogy naponta kapcsolatban legyünk spirituális részünkkel, ami bárhol és bármikor összeköthet bennünket életünk két, egymástól elválaszthatatlan forrásával, a spirituális dimenziókkal és a természettel. Céljaim között első helyen áll, hogy a tér-lélek-tan szellemiségén keresztül ötleteket és könnyen megvalósítható gyakorlati javaslatokat adjak ahhoz, hogyan teremtheti meg mindenki a lélekkapcsolatot önmagával, másokkal, valamennyi élőlénnyel és az élettelennek vélt dolgokkal – hogyan lehet másképp nézni és látni a körülöttünk lévő világot. Saját életünk és otthonunk újfajta érzékelése, vallástól és világnézettől függetlenül, felemelő élményekkel gazdagíthat bennünket nap mint nap. Ha megnyitjuk magunkat a bennünk lévő gyermeki bölcsesség előtt, és átadjuk magunkat az önfeledt jelenlétnek, kitágul körülöttünk a tér. Amikor szabadon engedjük asszociációs képességünket, amikor szárnyalni hagyjuk a fantáziánkat és kreatív gondolkodásunkat, egyszerű, mégis mély összefüggéseket fedezhetünk fel a mindennapokban. Ez a belső figyelem pedig rávezethet arra, hogy megéljük a boldogságot és azt a csodát, ami maga az élet.

●

A világon minden cselekvés, érzés vagy gondolat, ami az emberlét velejárója és szervesen hozzátartozik, különböző szinteken értelmezhető, attól függően, hogy milyen tágabb környezetben vagy körülmények között történik, illetve milyen szándék és tudatosság áll mögötte. Szeretem az átjárást a különböző síkok között, amikor egy szó vagy fogalom jelentése és tartalma aszerint változik és gazdagszik, hogy mennyire van közel a világot meghatározó alapminőségekhez és energiákhoz. Inspirál az a pont, ahol egy gondolat már nem pusztán mentális konstrukció, hanem önmagát meghaladva belép az örök érvényű igazságok és rend dimenziójába. Ebből a szempontból a tér-lélek-tan analógiákban gondolkodó életszemlélet és gyakorlat, amely a legkisebb részletből is igyekszik eljutni a legtágabb kontextusig – akár az őselemekig, az archetípusokig –, vagy éppen fordítva, felfedezi a világot mozgató erőket egy kézzel készített festetlen cserépedényben.

A cselekvés eszenciáját tekintve otthonunk kialakítása, majd az egyes helyiségekkel való rendszeres törődés eredendően női minőség – egy egyedül élő férfi esetében is. Úgy érzem, ennek tudatában mindannyian elősegíthetjük, hogy a feminin princípiumban rejlő bölcsesség újraébredjen, és a feminin és maszkulin energiák közötti egyensúly helyreálljon a világban. Másképpen kifejezve, az otthonunkkal és lelkünkkel való szeretetteli és tudatos foglalatosság spirituális feladat, amivel hozzájárulunk nemcsak a saját magunk, de a Föld és az emberiség jövőjéhez is! A harmonikus, hiteles és pozitív energiákat egyszerre magába gyűjtő és kisugárzó otthon kialakítása tehát valójában nem öncélú tevékenység, hanem minden önazonos embernek szinte kötelessége.

A lélekkel és lélekből kialakított otthon testileg és szellemileg is óvja és táplálja az ott élőket, ami szintén megerősíti az otthon eredendően befogadó női és anyai archetípusát. Egy ilyen támogató közeg a közös családi élet mellett teret ad annak is, hogy az ott élők szabadon töltődjenek, és lehetőleg a saját szobájába visszavonulva mindenki „egyedül” lehessen önmagával, dolgozhasson vagy elmerülhessen valamilyen kreatív örömet adó tevékenységben. Hiszen személyes környezetünk felfogható egy olyan térként is, ami a világ leképeződése, amiben megjelenik az ember saját, egyedi viszonya az élethez, a természethez és a természetfeletti dimenziókhoz egyaránt. Amint erről még később szó lesz, otthonunk kozmikus energiák és minőségek átjárta tér. Szakrális hely, ahol a szent és a profán összekapcsolódhat anélkül, hogy erre külön helyiséget alakítanánk ki – ahogy az a keleti kultúrák hagyományaiban sok helyen a mai napig megfigyelhető –, vagy tényleges házi oltárt készítenénk.

Az élet spirituális szintjével élete során mindenki találkozik valamilyen formában, nem csak az, aki tudatosan keresi azt. A hétköznapi érzéseinket és gondolatainkat meghaladó emelkedett hangulatot és magasabb frekvenciákat általában valamilyen különleges természeti közegben tapasztaljuk meg először. Ilyen lehet egy méltóságteljes, hatalmas fa, egy csodálatos erdő vagy a tiszteletet ébresztő óceán látványa. Később ehhez hasonló áhítatot érezhetünk azokon a helyeken, amelyeket szándékosan ilyen céllal építettek. A spirituális dimenzió ugyanakkor nem csak a különböző vallások szakrális építményeiben vagy azok környékén érzékelhető. A világi épületekben, így otthonainkban is jelen van, illetve megteremthető, és független a meglévő vagy leendő berendezés stílusától, hangulatától vagy esztétikai értékétől. A tér-lélek-tan szerint egész otthonunk a saját szakrális terünk, amelyben lelkünk szépsége és minőségei megnyilvánulhatnak. Ezért üdvözlendő, ha eleve ilyen tudatossággal építjük vagy alakítjuk ki. A természethez és az életet fenntartó elemekhez kapcsolódó, szívből jövő tervezés és rendezkedés már önmagukban is olyan cselekedetek, amelyek hozzájárulnak bolygónk egyensúlyához és harmóniájához. Innen nézve világossá válik, hogy mindenkori közvetlen környezetünk lélektudatos kialakítása túlmutat önmagán, azaz sokkal többről szól, mint amit elképzelünk.

●

Meggyőződésem, hogy a boldog és kiteljesedett élethez a fentiek mellett az is hozzátartozik, hogy vannak inspirációt adó helyek az otthonunkban, illetve az egész terünk, az összes helyiség lehetőséget nyújt ahhoz, hogy kapcsolatban legyünk az élet szentségével. Az ihlet témája egy külön könyvet érdemelne, legyen itt elég egy személyes gondolat. Tapasztalatom szerint a valódi inspiráció (a latin inspirare szó jelentése magyarul belélegez, belelehel) akkor jön létre, amikor összekapcsolódom a lelkemmel, és befogadom az üzenetet, „veszem az adást” önmagamtól. Ilyenkor ráhangolódom saját lényem magasabb dimenziójára, arra a frekvenciára, ami a mindenséggel összeköt. Innen merítek most is, amikor ezeket a sorokat írom. Megfigyelésem szerint ez az élmény könnyebben elérhető, amikor fizikai és spirituális szempontból a helyemen vagyok. Vajon mi lehet és hol van ez a hely? Konkrét vagy átvitt értelemben értendő, illetve elválasztható-e egyáltalán ez a kettő? Mi a hely?

A hely fogalma nagyon izgalmas, és számtalan nézőpontból megközelíthetjük. Fizikai síkon a térből alakul ki. Mégis, nélkülünk valójában nem létezik. Egy bennünk zajló folyamat révén születik meg, amikor kölcsönösen összebarátkozunk a térrel (erről bővebben az első, TÉR-LÉLEK-TAN – Otthonod titkos üzenete című könyvemben írok). Minél jobban megismerjük az adott környezetet, annál több síkját fedezhetjük fel: a tér megváltozik, és hely lesz belőle. Úgy is fogalmazhatunk, hogy az általános terek a dolgok, a tárgyak (forma és tömeg) közötti kapcsolat, a hozzájuk fűződő asszociációink révén átminősülnek helyekké. Misztikus folyamat ez, hiszen közben finom energiák cserélődnek ki közöttünk, láthatatlan gondolatokat és érzéseket ébresztünk egymásban. Otthonunk helyiségei sokáig őrzik a mentális és érzelmi energiákat. Feltehetően az olvasó több olyan élményt fel tud eleveníteni saját életéből is, amikor a sokéves használat vagy egy intenzív élmény során megtapasztalta, mennyi érzelem és gondolat kapcsolódik egy szobához. Például milyen mélyen szereti és kapcsolódik a saját étkező-konyhájához, ahol a finom ételek és közös vacsorák élménye mellett nagyszerű beszélgetések hangulata járja át a levegőt, vagy hogyan törtek fel rég elfeledett emlékei, amint belépett egy régen látogatott házba. Mindehhez pedig kellett és kell az a helyiség vagy azok a helyiségek, amelyekben lenyomatot hagytak az ott történt és megélt események.

A hely tehát valami olyasmi, ahová különleges energiák sűrűsödnek, és amely egyfajta kozmikus lencseként képes magába gyűjteni, őrizni a világ titkait. Ugyanakkor ez a folyamat megfordítható: vannak helyek, ahol kitágíthatjuk a tudatunkat, beletágulhatunk a tér egészébe, és kapcsolódhatunk a mindenséghez. A tér-lélek-tan lényege, hogy az ilyen különleges minőséggel rendelkező helyeket ne kívül és ne máshol keressük, hanem önmagunkban és otthonunkban találjuk meg. Legyen személyes terünk az a bizonyos kozmikus lencse, ahová és ahonnan az életet támogató pozitív energiák sugároznak!

Bár akkor erről még fogalmam sem volt, háromévesen azért vágytam arra, hogy az a bizonyos fűszál nyomot hagyjon rajtam – rajtam maradjon a helye –, hogy általa megérezzem saját helyem a természetben, és részesüljek valami nálam nagyobb egészben. Hálás vagyok nagyszüleim kertjének és üvegházainak, mert bár inkább volt munkát jelentő, gyakorlatias és hasznos birodalom, mint esztétikus közeg, mégis segített megismerni különböző minőségeket és hangulatokat. Ott értettem meg, hogyan alakítják és módosítják egy tér vagy helyiség energiáit a benne lévő anyagok – deszkák, ládák, szerszámok, vízgyűjtő hordók, kígyózó slagok és még számos csoda –, de főleg a növények. Évtizedekkel később ismertem fel, hogy ezek a kertben gyűjtött élmények olyan titkokba avattak be, amelyekből azóta is merítek. Az önfeledt fekete bogár az igazi jelen-létet mutatta meg térben és időben, míg a mohauniverzum egy sajátos világot jelölt ki és teremtett meg a hegesztett keretekbe rögzített üvegtáblák és a puszta föld találkozásánál. Mindez pedig eleve azért jött létre, mert Nagyapó megtervezte és saját kezűleg megépítette – dolgos, erős kezeire ma is emlékszem, körme alatt kézmosás után is mindennap ott maradt egy kis föld – az összesen több száz négyzetméternyi üvegházakat, amelyekben szegfű, liliom és a virágcsokrokat dúsító, tűlevelű zöldek laktak. Szerettem a párás, virág- és nedvesföld-illatú üvegterekben kóborolni, vagy ha nem látták, a fűtőrendszer ezüstszürkére festett vascsövein csimpaszkodni. Miközben így ismerkedtem a térrel, vagy a frissen hozott húsz köbméter földhalom tetején mezítláb ugrálva találkoztam néhány nem túl megnyerő lótetűvel, belém ivódott valami abból az ősi, kreatív teremtő erőből, ami Nagyapót jellemezte. Egész életében sokat dolgozott, a két kezével, szívből. Munkája nyomán olyan dolgok, terek és növények születtek, amelyek érezték a figyelmét és szeretetét. Ösztönösen mindent tudott arról, amit ma a különböző szellemi iskolák fókuszált jelenlétnek, illetve elsősorban az építészettel kapcsolatos szakmák térkijelölésnek hívnak.

●

A tér-lélek-tan szempontjából mindezt úgy fogalmaznám meg, hogy otthonunk különböző helyiségeiben a térkijelölés önmagában spirituális teremtő cselekedet. Sokkal több, mint az ülőgarnitúra, az étkezőasztal vagy a munkaterület ideális helyének meghatározása. Rólunk szól! Ennek lényegére úgy érezhetünk rá legjobban, ha egy számunkra új élettér berendezése vagy a meglévő átrendezése előtt ráhangolódunk a helyre és önmagunkra. A különböző helyiségeket végigjárva azzal tesszük a legtöbbet önmagunkért – akkor hozza el valóban az új tér azt a változást az életünkbe, amire igazán vágyunk –, ha átgondoljuk az életünk szinte minden területét. A külső adottságok megfigyelése és ösztönös elemzése, illetve a racionális megfontolások és döntések mellett ilyenkor érdemes a lelkünk hangját is meghallani. Tapasztalatom szerint ebben a folyamatban mélyebben megismerhetjük önmagunkat, és más szemmel láthatjuk, érthetjük meg életünk, kapcsolataink összefüggéseit. Ezt a személyes párbeszédet a térrel és önmagunkkal lehetőleg egyedül végezzük. Jó, ha első lépésben nem fordulunk semmilyen külső személyhez tanácsért – legyen az szakmabeli vagy családtag, esetleg a legjobb barát –, hiszen ebben senki sem segíthet. Csodálatos eredménye lehet annak, ha vállaljuk a felelősséget saját életünkért, és kishitűségből vagy időhiányra hivatkozva ezt a szakaszt nem ugorjuk át. (Nagyapó is egyedül találta ki, hova és milyen elrendezéssel építse az üvegházakat, a raktárt és műhelyt, hova telepítse a szőlőt, hol legyenek a paradicsom- és paprikaágyások, a mahóniával körbevett kerek rózsaágyak, vagy a születésemkor már hatalmas ezüstfenyők.) Ha szellemileg felnőttek és valóban őszinték vagyunk magunkhoz, egyértelművé válik: senki más nem tudja megmondani, mitől és hogyan leszünk igazán elégedettek, és hogyan „kell” boldogan élnünk.

Számos felesleges kiadást és elkapkodott, utólag megbánt vásárlást elkerülhetünk, ha először megfigyeljük a teret, a fényeket, a falak és ajtók, ablakok arányát, hangulatát. Mindezt egy helyiség átrendezése előtt is megtehetjük. Álljunk be a bútorok közé, és a látványtól elvonatkoztatva (akár csukott szemmel) lassan körbefordulva keressük meg azokat az irányokat, amelyek jó érzést adnak. Ez a látszólag egyszerű gyakorlat magába foglalja a tér-lélek-tan, a finom érzékelés és a térkijelölés alapját: egyszerre figyelünk kifelé és befelé, kapcsolódunk a szabad szemmel láthatatlan minőségekhez. Sőt, csodálatos élmény, amikor megérezzük, hogy ez a csendes jelenlét hogyan támogat különböző síkjaink és dimenzióink összerendezésében, harmonizálásában. Megérezhetjük, mit is jelent számunkra az otthon. Itthon lehetünk a jelenben, most.

A magyar nyelv egyik érdekessége, hogy amikor fizikailag „otthon” vagyunk, akkor itthon vagyunk, amikor valahonnan máshonnan utalunk vagy gondolunk arra a helyre, akkor otthon lesz belőle. Micsoda transzformáció és dimenzióugrás! Vajon afféle „tudathasadás” ez, ami a magyar lélek sajátossága, vagy a világ valamilyen mélyebb megértése fejeződik ki ebben? Számomra inkább úgy hat, mintha elidegenítenénk magunkat attól a tértől, ahol élünk, pedig az valamilyen módon a lényünk meghosszabbítása, kiterjesztése. Nem ott van valahol, hanem itt bennünk, velünk, körülöttünk. Talán ez az egyik kulcsa annak, hogy megtaláljuk konkrét és átvitt értelemben a helyünket a világban, a saját életükben. Hol van a mi valódi honunk, hová tartozunk? Talán éppen az otthon, az egyik legelemibb szavunk tükrözi, hogy mindig valami másra és máshová vágyunk, mint ahol vagyunk? Vagy az itthon–otthon kérdéskört metafizikai szempontból kellene látnunk, ami egyszerűen, egy belső fénytől átjárva a lélek útját és útkeresését írja le?

A tér-lélek-tan létrejöttével kapcsolatban sokszor kérdezték tőlem, mit jelent számomra az otthon. Sok szinten lehet erre válaszolni. Röviden szólva, az otthon bennem van, a stabilitásomban, a saját belső fényemben. Ennek kialakulásában közrejátszhatott az is, hogy egyéves voltam, amikor a szüleim elváltak, és Budapest második kerületéből átköltöztünk Mamival a nagyszüleimhez Rákosszentmihályra, majd hároméves koromban ismét kettesben visszatértünk Budára, egy harmadik helyre. A lelkem hamar megérezte – még ha akkor ez nem is volt tudatos felismerés –, hogy az otthonom a saját belső tengelyem, ami mindig velem van, amit őriznem kell, ami megtart, és minden helyzetben óv engem. Több mint harminc évvel később ez a belső szilárd pont segített vidáman megélni az itt-vagyok-a-világ-végén élményt India egyik eldugott zugában. Amikor Gudzsarátban egy sivatagi faluban arról érdeklődtek a bennünket csodálattal körülvevő asszonyok, honnan jöttünk, útitársammal mindketten éreztük, hogy kevés lesz a nagyobb városokban működő válasz: „Magyarországról, Budapestről”. Egymástól függetlenül, tágabb keretet kerestünk a hely, az otthonunk meghatározásához. Egyszerre mondtuk ki: „Európából”. Nehéz szavakba önteni a kezdetben zavart érzést, ami ezután kialakult bennünk. A különleges színekbe és ékszerekbe burkolt nők szeme meg sem rebbent. Látszott, a legtöbbjük számára ismeretlen szó hangzott el. Nem próbáltuk meg kézzel-lábbal elmagyarázni és földrajzilag beazonosítani a kontinenst. Ehelyett nevetve egy legyintéssel jeleztük, „mindegy”. Azonnal megértették és mosolyogva nyugtázták a valódi otthonunk helyét, amikor ösztönösen a mellkasunkra tettük a kezünket. Ezzel egy időben, a pillanatnyi mentális áramszünet után, olyan szabadságérzet áradt szét a lelkemben, amihez foghatót gyerekkoromban tapasztaltam meg utoljára. Azóta még tudatosabban élem meg, hogy az otthonom ott van, ahol én vagyok – és ebben mások véleménye vagy ismerethiánya nem bizonytalanít el. Bárhol és bármikor kapcsolatban lehetek a belső tengelyemmel, és ilyenkor az egész világ az enyém. Érzem, amit már kiskoromban is tudtam: ez a belső bizonyosság azért van velem, mert valamennyien őrzünk egyfajta tudást, ami egyszerre ered a múltból és a jövőből. Nem valamilyen különleges képesség ez, hanem mindenkiben ott lehet, aki nyitott, és meghallja a saját lelke üzenetét, és az válik egyfajta iránytűvé az életében.

●

A fentiek értelmében a térkijelölés spirituális lényege, hogy megtaláljuk és meghatározzuk a kiindulási pontot. Egy térképen is akkor tudunk eligazodni, ha nemcsak azt látjuk, ahová el szeretnénk jutni, hanem megtaláljuk azt a helyet, ahol éppen vagyunk. Ennél a hasonlatnál maradva éppen a tájékozódás képességét veszítjük el, amikor rábízzuk magunkat az autókba, mobiltelefonokba programozott GPS-rendszerekre. Ez számomra aggodalomra ad okot, hiszen így „belső vezérlésünket” a külvilágba helyezzük, és a szabadság illúziója által megtévesztve, irányítottá és irányíthatóvá válunk. Sőt, elveszítjük a kapcsolatot valódi környezetünkkel, az utcákkal, az épületekkel, az égtájakkal. Fontosnak tartom: ahelyett, hogy egy kívülről, mások által meghatározott térképen haladnánk az életünkben, hozzuk létre a sajátunkat! Kezdésnek nagyszerű terep erre az otthonunk, ahol mi találhatjuk és jelölhetjük ki a bútorok, tárgyak helyét. Amikor valóban ráhangolódunk arra, amit csinálunk, és megérezzük, milyen inspiráló a fókuszált jelenlét, az egész folyamat emelkedetté, szinte ünneppé válhat. Megtapasztalhatjuk az örömöt és erőt, hogy teret teremtünk életünk különböző aspektusainak megéléséhez.

A térkijelölés és az otthonunkkal való foglalkozás a tér-lélek-tan szemlélete szerint életünk spirituális céljához is közelebb vihet. Tanár, kozmetikus, agysebész vagy webdesigner? Bármi legyen is a foglalkozásunk, az érdeklődési körünk, a világnézetünk, rendelkezzünk bármilyen fizikai, lelki és szellemi adottságokkal, az emberi élet spirituális célja, hogy tapasztalatokat gyűjtsünk. Hihetetlenül érdekes és sokféle világban élünk, ezért élményeink spektruma rendkívül széles és sokszínű. Mégis mindenkire érvényes, hogy alapvetően két irányban fejlődünk: életünk során egyaránt szerzünk tapasztalatot és növekszünk lényünk vertikális és horizontális tengelyén. A vízszintes tengely az élet fizikai síkja – a különböző életterületek, a hétköznapi tevékenységeink, a család, különböző emberi kapcsolatok, a munka, az utazás vagy a kikapcsolódás egyéb formái –, a vertikális tengely pedig az ember szellemi, spirituális dimenziója. A létünket fenntartó tengelyek metszéspontja pedig az itt és most, amelyben minden pillanatban eldönthetjük, merre indulunk, lehetőleg megtartva az egyensúlyt a tengelyek között. A jelenben itt van minden, térben és időben különböző korok és az élet különböző síkjai és dimenziói egy pontban találkoznak.

Ugyan az otthon legfontosabb szerepe egyértelműen a fizikai és családi jóllétünk biztosítása, az alapvető biztonság és kényelem, valamint az egyéni ízlés megjelenítése nagy mértékben gazdagíthatja életünket és kapcsolatainkat, ha spirituális szempontból is foglalkozunk a bennünket körülvevő terekkel. A tudatos térkijelölés, illetve az egyes helyiségek és az azokhoz kapcsolódó archetipikus minőségek többsíkú ismerete segíthet megélni és megérteni, hogyan lehetünk egyszerre érzékenyek és rugalmasak, erősek és szilárdak a különböző életterületeken és élethelyzetekben. Tapasztalatom szerint ennek egyik kulcsa, ha odafigyelünk arra, hogy az élettereink berendezése az összes érzékszervünket szólítsa meg, ezzel is stimulálva bennünket a tevékeny, kreatív életre. A különböző színek, formák, textúrák, hőmérséklet, illatok (horizontális tengely) fizikai impulzusain kívül érdemes arra is figyelni, hogy a tereink a fizikai síkon túl (vertikális tengely) is inspirálják az életünk különböző aspektusait. Amikor az egész otthon él, és mi is élettel töltjük meg, akkor bennünket fog tükrözni, bármilyen legyen is a berendezés. Ilyenkor uraljuk a teret, és ki tudunk benne teljesedni. Azaz önmagunkban is jól érezzük magunkat, nincs szükségünk arra, hogy kívül keressünk visszaigazolást: saját helyünkön a saját tengelyünkben vagyunk. Ez esetben azt is észrevehetjük, hogy a körülöttünk lévő terek, bútorok, tárgyak milyen sok impulzust küldenek nekünk a fizikai és az azon túl lévő érzékszerveink számára, és ezáltal mennyi ajándékot kapunk naponta az otthonunktól.