Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Toót-Holló Tamás
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Sallai Gergely, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 71 5

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Előszó

Álmomban két macska voltam, és játszottam egymással – írta Karinthy Frigyes. Az újabb évszázadban fokozódhatott a helyzet, mert ebben a regényben képletesen szólva már három macska is akad, hogy egymással eljátsszanak. Sallai Gergely regényében ugyanis három hasonszőrű alak, három barát járja ugyanazt az álombéli táncot, s véti el gyakorta ugyanazokat a tánclépéseket. Ők a sorsuk alakulásában különböznek ugyan egymástól, de mégis megtévesztően hasonló élethelyzeteket élnek át, s nagyon is hasonló élményeket szereznek. Így aztán olykor nem tudhatjuk, hol ér véget az egyik személyiség határa, s hol kezdődik a másiké – jóllehet a könyv fejezeteiben ők hárman elvben világosan elkülönülnek egymástól. A karakterek összemosódása persze nem lehet véletlen – s a bizonytalanságnak ez az érzése talán nem is független az író eredendő szándékától. Úgy alakul hát, hogy a szereplők rendes neve rejtve is marad, s mi mindösszesen az egymásra aggatott fura becenevük alapján ismerkedhetünk meg velük, hogy aztán egyre inkább az legyen az érzésünk: Borissza, Angyal és Álmodozó alakjai egymás másképpen üdvözülő vagy elkárhozó alakmásainak is tekinthetők, akik egyformán az élet rajongó szeretete felől indulnak ugyan, de aztán az élvezetek hajszolása vezeti őket egyre veszélyesebb – személyenként változóan konszolidálódó vagy épp ellenkezőleg: káoszba torkolló – utakra.

Mert valahogy az itallal teli pohár mindegyik karakter kezében sűrűn megfordul, s legfeljebb abban eltérő a viszonyuk az italhoz, hogy ártatlan flört-e ez csupán részükről az alkohollal, amelyet még tudnak irányítani, vagy már rabság ez a függés, amelyben nem ők maguk döntenek, hanem a szenvedélyeik nyomán csak sodródnak. Vagy ami még ennél is rosszabb: már nem is sodródnak, hanem elbuknak, a pocsolyarészegség önkívületében tocsognak, mindent szétbarmolva maguk körül a családban és mindazok körül, akik szeretik, szerették őket.

Házibulik és kocsmatúrák követik egymást, amelyek sem a külföldön eltöltött évek során, sem az egzotikus helyszínekre tett utazásokon nem maradnak abba. Népszerűnek tetsző témák ezek, de szó nincs arról, hogy ez a regény népszerűséget hajhászna: inkább a pokoljárások megtapasztalásának élményeivel tüntetnek ezek a karakterek önmaguk és mások ellen – ki jobban, ki kevésbé, attól is függően, hogy ki mennyire maradt a rabja ezeknek a zűrös és zavaros viszonyoknak.

Azok, akik még próbálkoznak a túléléssel, a regény végére persze egyre jobban kifordulnak önmagukból: a szerző pedig közben döbbenetes, önkínzó részletességgel láttatja az alkoholfüggőségüket felismerők és letagadók általa nagyon is jól ismert érvkészletét, s egyre jobban bevezet minket azok közé a kórosan eltorzult gondolatok közé, amelyek a végjáték során szinte már kizárólag a könnyes önsajnálatba és a környezetet vádló kirohanásokba fulladnak, s csak ritka kivétellel fordulnak át a végső erőgyűjtés szándékának a megvallásába.

Van, aki persze időben feleszmél, hogy ebből elég, s hagyja, hogy kegyes legyen hozzá a sors: nemcsak családot alapít, hanem azt egyben is tartja. Van, aki egyre kényszeresebben, egyre kiúttalanabbul poharazgat, s van, aki ugyanezt elkerülendő segítséget kér, megpróbálva azt elfogadni feltételek nélkül.

A citátumokat gyakran használó regény egyik legelső idézete Jack Kerouac legendás beatregényét, az Útont emlegeti fel: de már az az idézet is baljós hangulatot teremt, amikor a szabadság hajszolásának egyetlen alternatívájaként az elmegyógyintézetet jeleníti meg. Kerouac mellett még sok tucat más szerzőt is meginvitál a szerző a könyv asszociációs mezejére, de az ő meghívása nagyon nem véletlen. Hiszen a regény eleve úgy indul, mintha az Úton egyik kelet-európai reinkarnációja lenne: mintha csak egy kedélyes hangulatokat teremtő, a csavargás romantikájával is szolgáló beatregény kívánna lenni. Ehhez képest alakul át a szöveg ezt követően a karriert építő és családot teremtő karakterek fejlődésregényévé, hogy utána a saját függőségeik rabságában vergődő alakok dermesztő káoszának leírásába csapjon át – az önsorsrontásba fajuló züllések leírásával talán dühöt és értetlenséget, a mélységes fájdalmat elszenvedő, a saját démonjaiktól szabadulni nem tudó figurák kínos köreit láttatva pedig talán megértést és sajnálatot váltva ki az olvasóból.

Sokkolóan erős anyag sűrűsödik össze ebben a könyvben, amely minden eddig keltett látszat ellenére egyáltalán nem nélkülözi a humort sem – hiszen szerencsére ez a három karakter nemcsak az önsajnálatban, hanem az öniróniában is kiemelkedőt tud alkotni.

–Milyen megkapó, hogy kétéves koromban az egész rokonság megdicsért, ha négykézláb mászkáltam a szobában, ugyanezért negyvenkét éves koromban megsértődtek, megszóltak, megátkoztak. Hiába, rugalmatlanok lettek szeretteim… – újságolja el az egyik karakter, s ezt olvasva kínunkban már nekünk is röhögnünk kell. Akkor is, ha az ábrázolt jelenség amúgy egyáltalán nem vicces. De ez egy ilyen könyv. Ami nem tudni, hova tart. Jóllehet már így is javában hullanak benne az áldozatok, s nem is mindenki tart ki benne a regény legvégéig. Van, aki nem éli túl a saját maga teremtette poklot. S van, aki tétován megteszi még a maga nehéz tánclépéseit, akkor is, ha tudja: ezt még bármikor elvétheti. De legalább még táncol. Akár vitustánc, akár haláltánc legyen ez a tánc. Vagy akár a halál móresre tanítását célzó szabad tombolás – hogy mi is felidézzük a szerző által is gyakran felidézett Vágtázó Halottkémek egyik albumának címét.

Ez a féktelen tombolás a szöveg stiláris tulajdonságaira is jótékonyan hat ki: a szerző ugyanis nagyon otthon érzi magát az egymásnak mellérendelt tagmondatok laza áradását szabadon eresztve. Ez a ritmikusan lüktető, eksztatikus prózastílus szerves egységet alkot a választott témával, s akkor is jó szolgálatot tesz, amikor a szöveg a részeg delíriumok ábrázolásakor a felbomló tudatban kavargó hagymázas képek lázas nyomon követésére vállalkozik.

Szerencsés pillanatban érkezett meg Sallai Gergely regénye a magyar nyilvánosság tereibe, hiszen azt a prózaírói tematikát, melyet magyar viszonyok között még a posztmodern irodalom hajnaláról, Hajnóczy Péter munkásságából ismerhetünk, újabban pedig a Magyarországon éppen most felfedezett legendás kujon, az amerikai underground író és költő, Charles Bukowski írásai alapján is a magunkénak érezhetünk, néhány friss mozgóképes vállalkozás éppen újra tudja tematizálni – ezek közül is leginkább Till Attila az alkoholizmus poklát felderítő új filmje, az És mi van Tomival? (2024).

Ez a regény így nemcsak témájával, hanem az általa keltett benyomásokkal is végletesen megosztó alkotássá válik. Nem lehet ugyanis úgy olvasni, hogy közben ne foglalnánk állást arról, mit gondolunk e figurák egyre végletesebb motivációiról. S ebben az az izgalmas, hogy az állásfoglalásaink olykor menet közben is váltakozhatnak, ahogy a szöveg is felváltva adja át magát a varázslatnak és a varázslat elvesztegetésének. Mert kevesen vannak, akik nem sodródnak elragadtatva együtt az Isztambulban a helyiekkel önfeledten dorbézoló, onnan egy kis török faluba is gond nélkül bejutó, a kedvesével együtt a dombtetőn nádfedeles bódéban megalvó, aztán ott egy kapitális áramszünetet is megélő s végképp a csillagokba feledkező karakterrel. Az egyikkel a három macska közül. Mindegy is, hogy melyikkel. Akit látva – mindegy, hogy melyiket – később aztán legalább ekkora kedvvel jutnánk odáig, hogy legszívesebben a sárga földig leteremtsük őt, amikor a sokadik önsajnálatot kifejező, magán kívül mindenki mást hevesen vádoló panaszkodását halljuk.

Mert igen: ez egy ilyen könyv. És igen: az alkohol egy ilyen műfaj. Attól függően, hogy mikor milyen hatását kapjuk el. A barátoknak, családtagoknak, gyerekeknek – utóbbiakat nem győzhetjük eléggé sajnálni – balszerencséjükre nincs módjuk válogatni, hiszen ők mindig mindenből bőséggel részesedhetnek. Jóból is, rosszból is.

–Hagyatékomat öröklik gyermekeim, bármi is az. Kitartó küzdelem, emberi teljesítmény, tisztes vagyon, mulandó hírnév, szívemet melengető siker, eget rengető bukás, keserves talpra állás megint, a számtalan élvezet, amiért élni érdemes, féktelen életöröm, nem remélt kímélet, a jó, csupán önmagáért, egy-egy gyámolító szó, láthatatlan tapintat, töretlen hit, örök remény. Boldogság ez. Szeress és tégy, amit akarsz – mereng a regény egyik karaktere, mindazonáltal, hitet téve a szeretet parancsa mellett, nem tévesztve szem elől, hogy gyermekei szemében minden viszontagság ellenére is úgy jelenhessen meg, mint akivel mégis az élet fantasztikus pillanatait élhették át közösen.

Ez a regény az életet kéri fel táncra, legyen az akár az első tánc, akár az utolsó. Mert az élet maga az, amit szépnek, keservesnek, felemelőnek és elviselhetetlennek vélnek ezek a figurák. Akiknek nem az alkohollal van bajuk valójában, hanem éppen csak az élettel. Sallai Gergely nem szándékozik egyedül üdvözítő megoldást kínálni senkinek, aki a poharazgatással ártatlanul avagy végzetesen eljegyezte magát. Mert az ivásba hamar bele lehet halni, ahogyan alkoholos pohárral a kézben örökké is lehet élni. A saját utunkat járjuk, míg szomjan nem halunk mind. De nem mindegy, hogy mikor és hogyan.

Erről szól ez a regény. Mert ez tényleg nem mindegy. És végtére is minden halál szomjhalál is egyben – állapíthatná meg akkurátusan a bennünk vágtázó halottkémek bármelyike. Kampec Dolores – tehetnénk még hozzá stílszerűen, hogy továbbra is az alternatív rock témájánál maradjunk. De ez nem vicc. És mégis az. De már csak kínunkban röhögünk.

Vállalva annak ódiumát, hogy röhögés közben magunk is elvétünk egy nehéz tánclépést. De talán ezzel sem követünk el hibát. Mert ugyanezt a Sallai Gergely álmában felbukkanó három, önmagából vétetett s egymással is szépen eljátszó macska is gyakorta megteszi.

Toót-Holló Tamás

„…olykor a kétségbeesés a művészet szülőanyja”[1]

1. könyv

Ébredés után hamar megértették, hogy ez valami más, mint amit álmukban, odabent tapasztaltak. Ettől összerezzentek, elszomorodtak kicsit, majd felülkerekedett bennük a kíváncsiság. Elindultak szerencsét próbálni. Volt, aki a közelben próbálkozott, mások mihamarabb világgá mentek. Telt-múlt az idő gyorsan.

Angyal

1. Szabadság vagy diliház

2. Isten rutinmunkát végzett

3. Gyógyító szeretet, szélcsend

4. Földrajz és asztalitenisz

5. Korrigálom a sorsot, hogy még jobban kedveljen

6. Loch Ness, magyar–angol 6:3, szivarfüst

7. Cserépkályha, írás, pacal, macskapöcse paprikával

8. Nem csak a Kisoldal meg az U Fleků

9. Costa Brava? Legyen a Velencei-tó

Borissza

1. Piros partvis, roham, sűrű ködfoltok mindenütt

2. Erőtlenségből erő fakad

3. Fejjel a betonra, emlékfoszlányok

4. Menekülés, ivászat, szabadság illúziója

5. Székely gyors és közösségi Istennő

6. Derékig a folyóban, Tiranában

7. Diadalmenetben vissza a konyhaasztal alá

8. A szó kisvártatva lényegtelenre fordult

9. A sérelmek gondos számbavétele és világba kiáltásuk óhaja

Álmodozó

1. Megszülettem, dél volt, rosszalkodni kezdtem

2. Tépelődtem kicsit, a többi nem érdekes

3. Csokoládé-fejadag, a kivégzés elmarad

4. Nyilas csizma, málenkij robot, egy életen át csend

5. A németek, az oszétok és a sör is gyógyít

6. Flipper, kisközért, vekkerórák mindenütt

7. A barátok… vannak. A többiek egeret futtatnak

8. Megírtam, vártam, a bárzongorista játszott addig

9. Elveszítettem, ami az enyém sem volt

Önéletrajz

Személyes adatok

Dr. Angyal, Prof., akihez idejekorán kegyes lett a sors, kiválogatta neki a jó embereket, és ő figyelni kezdett rájuk, majd maga is teljes mértékben megjavult. Karrierje során elkerülte a nagyobb fájdalmakat.

Szakmai tapasztalat

Szabadúszó, rendes tanár

Prof., a világcsavargásból fakadó megnyugvás nemzetközileg is elismert, avatott művelője, oktatója – elsődleges szakterületek: a szeretet kifejezésének lélekből fakadó kiolthatatlan vágya, a nem tudás hatalma – Olaszország, Horvátország, Albánia, Észak-Macedónia, Bosznia-Hercegovina, Spanyolország, Ausztria, Szlovénia (2021–2024)

Vezető főtanácsadó – A gyermekeink feltétlen szeretetében rejlő erő felismerését és az egoizmus végső meghaladását szolgáló ismeretek (haladó kurzus nemzetközi kitekintéssel) – Thaiföld, Dominikai Köztársaság, Franciaország, Belgium, Hollandia, Luxemburg, Málta, Egyesült Államok, Portugália (2017–2021)

Tanácsadó – Az élethosszig tartó házasságban rejlő lehetőségek felismerése és a megfelelő asszony rabul ejtésének bonyolult fogásai – Marokkó, Törökország, Dánia, Svédország, Németország, Nagy-Britannia, Franciaország, Portugália, Spanyolország (2012–2017)

Nagymester – Az állandó utazásra irányuló elementáris vágy késleltetése családalapítás és gyermeknemzés céljából (szakirányú alap- és középfokú képzés I–II–III. nemzetközi kitekintéssel) – Ausztria, Szlovákia, Olaszország, Horvátország, egyes magyarországi desztinációk (2008–2012)

Tanulmányok

2000–2008 Nemzetközi szakmai továbbképzések – csoportosan és boldog magányban – Tijuana, San Diego, Los Angeles, Las Vegas, Prága, Detroit, San Francisco, Bécs, Fortalezza, Eszék, Vukovár, Vörösmart, Pozsony, Zágráb, Fiume.

1997–2000 Az életvitelszerű külföldi tartózkodásba felejtkezés letaglózó mámora – tapasztalati alapú ismeretek doktori fokon (PhD) – Pozsony, Besztercebánya, Nagyszombat, Caorle, Velence, Aachen, Szabadka, Párizs, Gent, München, Nürnberg, Ulm, Regensburg.

1995–1997 Az ad hoc úticél-választás kéjes gyönyöre és a megvalósítás rendhagyó gyakorlata – tapasztalati alapú ismeretek mesterfokon (MsC) – Szófia, Tirana, Berat, Shkodër, Gjirokastra, Podgorica, Sevilla, Ronda, Malaga, Amszterdam, Lille, Beregszász, Huszt.

1992–95 Autóstoppolási alapismeretek, a nemzetközi vasúti és autóbusz-közlekedés visszaélésszerű igénybevételének alapjai (BsC) – Prága, Bukarest, Székelyudvarhely, Csíkszereda, Bákó, Genova, Nizza, Monte Carlo, Barcelona, Canterbury, London, Cambridge, Inverness, Basel, Strasbourg, Andorra la Vella, San Marino.

Nyelvtudás, gyakorlati ismeretek

A nagyvilágba vágyakozás közepette ráébredés arra, hogy az élet a térdemen nyugtatja fejét. Egy-egy reggel rácsodálkozás a gyermekeim puszta létezésének szépségére. Apró intelmek, mindennapi gondoskodás, félszavak, amiket elvisznek útjukra, felelősség, mosoly, megnyugvás. Az asszony iránti csodálat kifejezése, személyének szerény és gyakorlatias elfogadása elvárások, feltételek nélkül. Vihar idején a szélcsendre való emlékezés felszabadító képessége.

Angyal

1.

„The only alternative to sleeping out, hopping freights, and doing what I wanted, I saw in a vision would be to just sit with a hundred other patients in front of a nice television set in a madhouse, where we could be supervised”[2]

* * *

Míg szomjan nem halunk mind, kezdődjék az eredményekben gazdag, nagyszabású utazás, sűrű erdőkön, nyaktörő szirteken, kopár mezőkön át a világosság, a végtelen tengerek felé, képzelt úti célok után vágyódva minduntalan, hogy útközben elkalandozzak szüntelen, észrevétlen átalakulás, a haladás illúziója, toporgás egy helyben időtlenül, az érkezés megnyugvása, sétáljak mégis tovább türelmetlenül, a gyermekből felnőtt, később hamar bölcs öregember érik, akár a lélekmelengető, tanulságos mesében, örök élet emésztő vágya, az első szerelmek vakító lángja, futó gyötrelme, lelkembe égő, tűzben edzett tapasztalatok, az ismeretlen meghódítása, a változás édes gyötrelme, illanó élménye, megszépülő emlékek, búfelejtő nosztalgia, az utazás élménye maga, belefeledkezés az örökkévalóságot kínáló pillanatokba.

Ilyenformán kezdett egyszerre érlelődni bennem a kalandvágy, valamifajta felelősség iránti bizonytalan vonzódás, hiába nem volt fogalmam pontosan róla, mi is az valójában, hajtott a szembenézés vágya az ismeretlen következményekkel, megoldjam, átvészeljem, újra megpróbáljam, teljesítsem. Világot látni vágytam. A félelemhez naiv voltam még, szerencsés adottság egy megfelelő életszakaszban, annál hatalmasabb a kíváncsiság táplálta szabadságvágyam, mi kitört belőlem, mint a kialudtnak hitt vulkán a sűrűn lakott település alatt. Ez az életérzés egyetemesnek látszik, ezért csinálhatnak forradalmat költőfejedelemmé lett fiatal emberek huszonöt évesen, hasonszőrű barátoktól nyert sokszoros lelkesedéssel. A szabadsághoz azután, később, valódi felelősség és az önfegyelem parancsa társul. Ez már rögösebb út, nem csupán kalandozások közepette. A forradalmakat meglett embertársaink verik le…

Esetemben sem volt hiány barátokból, akik maguk is motiváltak kalandos utazásokat vizionáló vágyaim valóra váltására, a szüleim pedig, bár ellenezték az ötletet, és különösen annak tervezett módját, hogy autóstoppal kezdek barangolni, olyan mértékű anyagi segítséget azért nem szántak hóbortomnak, hogy esetleg kényelmesebbé, veszélytelenebbé varázsoljam tervem megvalósítását. De utamra engedtek, kevés pénzzel, hogy érezzem az értékét, gondolta ezt főleg apám, helyesen, és én éreztem is, mert kezdetben az ilyen összegeknek egy részét mindig visszahoztam útjaimról, hogy megadjam a kellő tiszteletet otthon a nagylelkűségért.

A felnőtté érés képei élnek bennem ma is: utoljára nyaralok közösen szüleimmel, testvéreimmel, s látom, ők hazaindulnak összekapaszkodva, én magamra maradok Olaszországban. Autóstoppal menni Nyugatra! Ám két barátom már várt rám mogorván, kialvatlanul a szálloda halljában a földön heverészve, ahová a londiner kegyesen beeresztette őket, hogy hajnalban meghúzhassák magukat hosszadalmas vándorlásukat követően, mely a kétes jelentésű, szovjet hősről elkeresztelt budai szobortól indult, és egészen az északolasz tengerparti hotel forgóajtaja mögött elterülő perzsaszőnyegig tartott. Hátizsákok, erőgyűjtés, gyaloglás, forróság. A találkozás öröme és az eufória, a türelmetlenül és hosszan tervezgetett útnak indulás, ismeretlen élmények kapujában, hányszor éltem meg eljövetelük valószínűtlenségét. Izgalmas, bizsergető érzés, amely egy elképzelt képsor láttán járja át a lelkem, és a feszült várakozás hónapjai alatt valóságos filmsorozattá növi ki magát fejemben.

Az első benyomások kedvezőek. Középkorú, gazdagnak tűnő, vidám talján állt meg másfél órás semmittevő tipródással gyorsan eltelt várakozást követően sötétzöld, méltóságot sugárzó, nagy méretű olasz autóval, amit belül igen kényelmes barna bőrülésekkel, mindenféle italtartókkal és zenei szolgáltatásra alkalmas modern eszközökkel szereltek fel. Ilyesmit otthon ritkán láttunk addig, merthogy történetem ’92 nyarán zajlik sorsszerűen, amikor a baráti szovjet csapatok a függetlenné váló Ukrajna által méltatlanul megörökölt Vereckei-hágó felé masíroznak, ellenkező irányba, mint azt alig fél évszázada tették. Osztyapenkó kapitány szobrát, mártíromságának minden magasztos súlyával együtt nagyvonalúan itt felejtették a nyugatra tekintő autópálya sarkán. Bőrüléses, nagy méretű nyugati gépjármű-fejedelmek csak módjával fértek el még akkor a Trabantok, Skodák, Zsigulik és Moszkvicsok országos kavalkádjában. A Signore nosztalgiába révedve idézte fel, hogy a minap, húsz éve, ő maga is hódolt a stoppos világjárásnak, és elérzékenyülve a keleti blokkban éppen csak lerombolt legvidámabb barakkról hevenyészett konyhaangolsággal általunk festett szürke képtől, meghívott bennünket ebédre az autópálya egy tetszőleges gyorséttermébe.

Később utunk elágazott, amint ilyen esetekben arra elkerülhetetlenül sor kerül, hogy azután a következő években kapjunk hideget, meleget, a legkülönfélébb szerzeteket ismerjük meg meseszerű helyzetekben, találkozzunk a félelemmel, az éhséggel, a bizonytalansággal, a kialvatlanságból táplálkozó dühhel, középkori városok ellenállhatatlan vonzásával, építmények földöntúli varázsával, és örökre lelkünkbe költözzön a tenger hívogató morajlása, amelyet a meghitt otthonunk könyvespolcán felejtett kagyló mélyéből tetszőleges alkalmakból, fülünkre helyezve idézhetünk fel újra és újra. Megtanultuk, hogy az autópályák benzinkútjainál szóba elegyedve az érkezőkkel, néhány órás kommunikációs tréning árán valaki megkegyelmez és tovább szállít rugalmasan kitűzött célunk felé. Az olaszok átlagos emberbaráti felelősségérzetről tettek tanúbizonyságot, három-négy óránál tovább nem hagyták kétségbeesésünket fokozódni, bár egy alkalommal, Genova mellett nem akadt egy altruista embertársunk sem az arra járók között, így másfél nap után, unalmunk és lemondó hangulatunk tetőpontján vizespalackokkal kezdtük dobálni egymást, hogy végül a rendőrséggel fenyegessenek meg a benzinkutasok. Egy kölyökképű genovai figura szánt meg végül, és bevitt minket a városba, ahol mindjárt Kolumbusz Kristóf szobra parancsolt megálljt nekünk, hogy megkönnyebbüljünk és kellő komolyságot tanúsítsunk Itália és az Újvilág kővé dermedt történelmét érzékelvén.

A tengerparti strandok egyikén végre ismét tisztálkodásra adhattuk fejünket, hogy azután egy ideig jogot formáljunk a kényelmes életre, és ne vesződjünk a fáradságos hátizsákos gyaloglással az autópályáig, egy szupermarketből elemelt bevásárlókocsira pakoltuk hát hanyagul motyóinkat, és toltuk magunk előtt egykedvűen. Hamarosan emeltük a tétet is, felpattantunk a nyugatabbra tartó vonatra, hogy majdcsak lesz valami. Így száguldottunk hát Franciaország felé, először ismerkedvén az azúrkék Riviéra forgatagával, a vasúti kocsi vécéjébe zárkózva, lábujjhegyen állva, a füstüveg felső szélén hagyott átlátszó keskeny csíkon át kémlelve a nagyvilágot. Valahol Montpellier körül leplezett le a mogorva contrôleur, miután leleményesen rászoktunk a vonaton lógásra, és Ventimiglia, Monaco, Aix-en-Provance gyors és hatékony megtekintését követően újra meg újra a kötöttpályás közlekedésre fanyalodtunk, kényelmi szempontok miatt, addig folytatva ezt a kalandos társasjátékot, ameddig a bankrabló a szakmáját szokta, megfogadva, hogy a nagy meló után tényleg visszavonul, amíg az elkerülhetetlen bukás pillanata el nem jött. Monacóban a kaszinó előtt májkrémes bagettet faltunk lelkesedve, és éreztük, hogy a pillanat örömét többé senki sem veheti el tőlünk.

A felelősségre vonást nem vártuk ki, csupán a kellő lélektani pillanatot, kereket oldva az állomásról, hogy az acsarkodó kalauzok hadától szerencsésen megmenekülve szakadt, lepusztult kisváros szélére kerüljünk, és alagút mögötti félreeső erdőben szenderedjünk el néhány órára. Ördögi tervünk megvalósult hát, ám kisvártatva keservesen síró fejkendős lányka rohant el mellettünk, majd később egy egész szakasznyi arab, a csoportosulás fogalmát erősen kimerítve, de minden jóra fordult, felszólításukra készséggel bevallottuk, hol láttuk a csador alá rejtőzött némbert utoljára, mikor és merre haladt, kétségbeesettnek látszott – tettük hozzá, bár ez utóbbit nem kérdezték.

Andorrában a szalagkorláton hanyagul átvetve magunkat, az autópálya mellett éjszakáztunk, hogy aztán reggel egy fickó szedjen fel minket, akinek az autója a Pireneusokban negyvennél többet nem bírt kiizzadni magából a tizennyolc fokos hőségben. Mind elfáradtunk a drukkolástól, mellyel átsegítettük a tragacsot a hágón, ezért aztán emberünk szorgosan kezdte sodorni a trombitát, az oldalán fityegő petyhüdt bőrerszényből csipegetve a marihuánát. Angol–francia kettős állampolgár volt, frissen felvételt nyert egyetemista, aki bizonyos okból átruccant Spanyolországba, de mintha csak őt várták volna, rendőrkordon kisvártatva, általános ellenőrzés a fogadjisten, amint leereszkedtünk a felhők közül. A srác leizzadt. Megtalálják a cuccot, kirúgnak az iskolából, az országból, és ha hazajutok, otthonról is – vizionált. Pánik, visszafojtott indulat, lélekjelenlét, ez utóbbi biztató, keresőkutya a kocsiba zárva, feszült csend, kérdő tekintetek, bűntudat, de nem nálunk legalább, minden gyanús, azután semmi sem… A diáktárs megmenekült, az eb nem fogott szagot. Érdekes. Később hallottam hasonló sztorit, hogy bizony van ilyen jelenség, megmagyarázható, hisz a kutya is csak ember, mindenre hajlamos rászokni, majd pedig eljön az idő, amikor szaglóérzéke elvész egészen.

Barcelona, imádni való város, törzsvendég lettem ott hamarosan, hogy miért lebilincselő, hívogató, vendégmarasztaló, a csalogató magyarázatot meghagyom az útikalauzoknak, kábítsák az utazót időközben ők, mert mi már a La Rambla foglyai vagyunk, szemléljük a forgatagot, cirkuszi mutatványokat kínál az élet, cserfes szőke hirdeti közelről kikiáltva, mit, miért érdemes éppen most, de mi nem férünk el a furgontól a sikátorban, jól látom? Magyar rendszám, kezdetét veszi a diskurzus máris, életbe lép az édes anyanyelven folyó tapasztalatcsere, sorstársaink között gyászmagyarok, mert a furgon koszlott ablakát a csillagos égbolt alatt a minap rátermett katalán suhancok kockakővel zúzták be leleményesen, de legalább kilátni végre vezetés közben, míg a szennyes ruha, a felbecsülhetetlen értékű karton sör, a pár csík cigaretta eltűnt már nyomtalanul. Egyet se féljünk ellenben mi, mert birtokukban az alkimisták ősi ismerete, hol és hogyan lehet olimpiai játékokon ingyen, testközelből aranyat álmodni.

Sikerült, mert ekkor még peckesen állnak a New York-i ikertornyok, és a globális terrorizmus komolytalan, a beléptetés oly esetleges csupán, mint a katalán függetlenség nemzetközi elismerése, aminek vágya hiába olvasható a nemzeti lelkesedéssel átitatott hivatalos brosúrákon.

Benvinguts als Jocs! Welcome to the Games! Bienvenus aux Jeux! A spanyol nyelv lemaradt, ez nem Spanyolország, Benvinguts a Catalunya! Izgatottan a kalandvágytól átjutunk az ellenőrző pontokon, uszoda, lelátó, telt ház, olimpiai döntő, Darnyi, Czene, Egerszegi. A tervezett megnyugvás álmát azonban maga az éles helyzet foszlatja szerteszét… A belépőjeggyel rendelkezők szabálykövető módon a helyükre ülnek. Maradunk mi, magyarok állva, mintha a himnuszunk hangzana fel, felkészületlenül, B terv nélkül egyelőre. Nem úgy a gent del servei de seguretat,[3] indulnak is viharosan felénk, engem egyikük udvariasan karon ragadva vonszolni kezd kifelé, büfé, ám a B terv megfogan épp időben, kitépem magam az ölelésből és elvegyülök észrevétlenül, kisebb téttel, mint Székely Éva ’44-ben a pesti villamosról leszállva, a sárga csillagot letépve, életmentő gondolattól vezérelve, és így meg is menekülve, ’52-ben már olimpiai bajnok. Micsoda sors, magam sem értem, miért jutott eszembe, talán mert sikerült visszaszivárognom, hogy saját két szememmel lássam Helsinki legendás bajnokának utódait, hogyan csinálnak ők is aranyat, képzett alkimistát megszégyenítő módon.

Hármunk közül az egyik jó barát hamarosan felőrlődött a viszontagságok közben, habzó szájjal hagyott sorsunkra bennünket, a játékban megmaradókat. Ekkor kaptam leckét abból, hogyan válik lassan elviselhetetlenből veszélyessé a régóta erőt gyűjtő személyiségzavar – fájdalmasan személytelen szakszó, ideillik sajnos mégis –, mert társunk menekülése a helyszínről tünete volt csupán a pusztító viharnak lelkében. Mesélte zokogva nemegyszer, az apja részegen, öntudatlanul a gyermek ágyát keverte össze az árnyékszékkel, és ő volt az ártatlan gyermek, szó szerint célkeresztben. Bár az ilyesmi gyermeket próbáló, mégsem elég mindenkinek az összeomlásra, de neki döntőnek bizonyult, és még sok egyéb… Tehetetlenség, hiábavaló beszélgetések, fájdalom a döntés után, hogy elkerülöm már véglegesen, mert nincs értelme… Néhány év múlva öngyilkos lett, később említette meg futólag valaki…

Valamely városka bekötőútján csevegve ötleteltünk, hova tovább, Cluny és Taize nincs közel, bár már rövidebbek a távolságok nekünk, hogy gazdagodtak tapasztalataink. Keresztény felebaráti hangulat, segítségnyújtás, kéz a kézben, sátor, meleg étel, középkori skolasztika a környéken mindenütt, és én a rómaiak által ottfelejtett ősi kőhídon töltök egy korty utolsó filléren vásárolt vörösbort a horvát lánynak, akit többé nem látok, hiába fogadkozunk Isten színe előtt, hogy a megadott címére mielőbb ellátogatok. Imigyen szédítette meg lelkemet a „valódi szabadság” mámora örökre, hogy Kerouac fészkelje be magát ismét az eszembe, egykoron kiharcolt szabadságának egyetlen rémisztő alternatívájával egyetemben, ami az volt – felejtsük is mindjárt el egészen –, hogy beülök egy diliházba, több száz más ápolttal együtt a tévét bámulom, és hagyom, hogy felügyeljenek rám…

Napokkal később a béke és remény taize-i sátorvárosának szíve csücskében, a faliújságon magyar nyelvű ismertető, buszút Budapestig kettőezer-ötszáz, nem kevés, de méltányos. Így jutottunk hirtelen, elégedetten haza.

2.

„Egy baba nagyon gyorsan meg tudja tanulni azt, hogy érdemes-e megszólítani a világot, vagy tök fölösleges – és ezt egy életre tudomásul veszi.”[4]

* * *

Angyal vagy, fiam! – dicsért elérzékenyülve anyám, ahogy két aprócska kezem közé szorítva eltökélten cipeltem a szemeteskosarat a nagy, koszos, zöld kukához, amit csupán az egymáson sorjázó, építkezés után fölöslegessé vált bazaltkockákra állva értem el leleményesen. Én saját indíttatásból tartottam rendet magam körül mindig. Ha az óvodában a sarokba állítottak, ott maradtam türelmesen. Ha enni kellett, ettem, ha aludni kellett, aludtam. Iskolába mentem, mert az úgy szokás. Tanultam, jól is talán, mert elvárták. Alkalmazkodtam, mert megéreztem, hogy akkor mindenki örül, és én nem szúrok szemet. Angyalian ártatlan maradtam később is az egyetemen, egy keveset ittam, szórakoztam, ahogyan embertársaim többsége, de amikor eljött az idő, felhagytam mindezzel. Lányok is kerültek utamba, egy ideig, azután ritkábban. Elmélkedtem a szerelmen is, ám később már nem. Egy ideig utaztam kalandvágyból, majd észrevétlen átléptem a felnőttkorba. Visszavonhatatlanul.

Valóban. Csinálhatnak forradalmat költőfejedelemmé lett fiatal emberek huszonöt évesen, de a szabadsághoz később felelősség és az önfegyelem parancsa társul. Én lassan az a meglett embertárs lettem, aki a forradalmakat inkább leveri. Ám segítettem másokon tehetségem szerint, és Isten sohasem hagyott egyedül. Semmi különös. Egyszerűen jó vagyok, nem romlottam el. Magam is elhiszem már, hogy angyali jelenség lehetek. Vajon ez valamilyen kincs, isteni kegyelem, vagy puszta tény csupán? Nem tudom… A sors kegyeltje vagyok, néha olybá tűnik lelkesedésemben, bár nem szokásom túlozni, hacsak nem szorongatnak különösen zord körülmények.

Vidám természetűnek mondanak. Derűs személyiség – hallottam valakitől önmagamról, simogatta is lelkemet a jól fésült megállapítás. Tavasszal érkeztem, mint a virágzás, a fák rügyei meg az árvíz szokott. Isten rutinmunkát végzett, hisz komplikációk nélkül jöttem világra, és nagyjából mentes maradtam azoktól később is. Már gyerekkoromban sem zökkentett ki semmi semmiből igazán, mert feltűnt, hogy aminek meg kell történnie, az legtöbbször meg is történik, és minden következmény hatása enyhül, hamarabb, mint hinném, így mire meggondolatlanul igazán megszomorodnék, újra tettvágy fűt és remény fog el.

Gyermekkoromban azt hallottam, hogy szükségem van a hitre. Minden nehézségre gyógyír a hit, akinek van hite, azt Isten megsegíti. Nem kaptam vallásos nevelést, a hit számomra nem jelentett egyet a vallással vagy az egyházzal. Apámat ez az egész nem érdekelte, anyám pedig a legtöbbször arról győzködött, hogy a papok Isten nevében gyilkolásra buzdítják híveiket, mielőtt megáldják fegyvereiket. Fiatalabb koromban rendszertelen időközönként imádkoztam Istenhez, kérve őt, hogy segítse utamat, szeretteimet védelmezze meg, és buzdítására valószínűtlen kabalát is kreáltam magamnak, ami csak a fejemben létezett s amit ha elmormolok magamnak, a kérdéseimre csodálatosképpen válaszok születnek.

Saját világomba felejtkeztem, és ez a hozzáállás alkalomadtán dühített egyeseket, apámat annál is inkább, de ő valahogyan mindig megenyhült egy adott idő után, ártalmatlanságomat felismerve. Anyám ellenben meg sem szigorodott, inkább tiszta szeretettel, simogató elfogultsággal plántálta lelkembe észrevétlen az önmagamba vetett hitet. Így számomra nem adatott meg a kényszerű szükség, hogy verejtékes küzdelem árán mutassam meg: jobb vagyok mindenben, mint a téli időben békésen nyáladzó, tavasszal a pollenallergia kíméletlen rohamaitól vörösre sírt szemű óvodástársaim, a dolgozatírás bizonytalan kimenetelétől rettegő osztálytársaim vagy a csapások elől korán víz alá merülő csapattársaim az uszodában. Hasonló hozzáállást mutattam azután az olcsó élvezetekben edződő, napok alatt évszázadokon keresztülrohanó egyetemi évfolyamtársaim, a mások bőrét könnyedén vásárra hurcoló munkatársaim iránt is, alig említve csupán a hirtelen beléjük nyilallt szerelemtől világokat megmentővé, gyámoltalan szentté, harcos amazonná vagy velem eggyé vált élettársaimat…

Nem voltam irigy a környezetemben senkire sem, mert azt tapasztaltam, hogy nincs olyan ember, aki ne lenne jó valamiben. Többnyire előbb, mint utóbb alkalmazkodtam az adott körülményekhez, hiszen nincs olyan kétségbeejtő helyzet, ami ne múlna el meglepően gyorsan, átadva helyét újabb kihívásoknak. Mindig sikerült egy lépéssel előrébb járnom, akár Villám Will, kinek pisztolylövését[5] saját árnyéka sem tudta követni, így gyakorta, e különös cowboyhoz hasonlatosan, a napon sütkéreztem nagy vidáman. Hamar felfogtam azt is, hogy a humor olyan fegyver az életemben, ami előbb-utóbb kíméletlenül békét teremt.

Ha rajzolgatni volt kedvem, egy-egy olvasmányom értelmezésével bajlódtam, azt gyakorta volt módom megosztani szüleimmel, akik éppen elegendő alkalommal fordították érdeklődő arcukat felém, és ellágyuló tekintettel nyugtázták: nagyon ügyes vagy, fiam, különleges, büszkék vagyunk rád. Jólesett, hogy szeretet vesz körül. Azután érkeztek szépen sorban az iskola és a sport tapasztalatai. Az óhatatlan akadályok ellenére szilárd alappal rendelkeztem, mint a Szabadság téri szovjet emlékmű, mert otthon is szembesültem helyenként a kétes kimenetelű magaviseletemet minősítő kiigazításokkal, hogy annál hamarabb szilárduljék meg bennem a kívánatos realitásérzék. Felfogtam, hogy a reális célok kitűzésének képessége, majd a mindennapos, állhatatos erőfeszítés e célok elérése érdekében korántsem ördöngös, valóságtól elrugaszkodott fantazmagória.

Apám húszéves volt, amikor véletlenül megfogantam, maga is gyerek akkoriban, olyasfajta óvatos pesszimizmussal, ami a felelősségvállalást még megterhelőbbé teszi. Ha felemelte a hangját, nem mindig én voltam az oka, inkább bizonytalansága és főleg figyelmetlensége, de lassan hozzáérett a kis magyar családi valósághoz. A húgaimat később nem korholta annyit. Ha én igazolatlan mulasztással lopództam haza, megfagyott otthon a levegő, a kisebb húgomnak viszont tíz év múlva szó nélkül aláírta, valamilyen közösen kitalált mellébeszéléssel igazolva, az ismeretlen eredetű hiányzást. Sohasem ivott alkoholt, a vendéglátós szakma mellékhatása nem mutatkozott rajta. Egyszer megkérdeztem tőle ennek okát, mire annyit mondott: nem bírja, egy-két sör után rosszul is lett a régmúlt időkben, amikor egyszer egyáltalán odáig jutott. Tán sírba vitte titkát, amit csupán naivan feltételezek: hogy apja részegeskedésétől elrettenve kerülte az italt egy életen át. Mert apjáról tisztelettel, szeretettel mesélt, ezért aztán dőltünk a röhögéstől, amikor a nagyfater pityókásan megjelent félrecsúszott öltönyben, kezében az aktatáskával a domb alján, melynek sajnos egészen a tetejére kellett felkaptatnia, mígnem hazaérhetett volna egy fárasztó nap után, meg is indult magabiztosan, ám a nagyanyám fülsiketítő korholása kihozta a béketűrésből, joggal hajította hát szeretett családja felé dühödten a csomagját, hogy a fogadjisten se maradjon el. Más alkalommal a domb ugyan nem volt akadály, ám a kapu packázni kezdett vele. Apám a konyhaablakból kémlelte a harcot, ahogy az öreg a kapunyíláson betántorogva illedelmesen beteszi maga mögött a kaput, ám mégis kinyílik kissé a szemtelen. Rosszallóan becsukja erőteljesebben, mire a kapu bátrabb lesz, ő egyre dühösebb, így feszül egymásnak ember és anyag, a tettrekész és a tehetetlen.

Apám megmutatta, hogy az ember lehet önmaga is, eléggé magabiztos ahhoz, hogy nyugodt lélekkel legyen szerény. Egyszeri és megismételhetetlen érték minden ember, így aztán az örömlánynak, a szállodaigazgatónak, a takarítónőnek és a miniszternek is csak ugyanolyan hangnem dukál, előre elrendelve senki nem érdemel eltérő bánásmódot, s tisztelet jár mindenkinek. A legvégén, utoljára, szerelmes lett végül megint, de a lélek nem vitte rá, hogy családját feledje, követendő példával szolgálva számomra arra, hogy a hűségnek igen nehéz próbákat kell kiállnia, ha túl sokáig tart.

3.

„Wer zu Lebzeit gut auf Erden /wird nach dem Tod ein Engel werden / den Blick gen Himmel fragst du dann / warum man sie nicht sehen kann. / Erst wenn die Wolken schlafen gehen / kann man uns am Himmel sehen / wir haben Angst und sind allein / Gott weiss ich will kein Engel sein. / Sie leben hintern Sonnenschein / getrennt von uns unendlich weit / sie mussen sich an Sterne krallen (ganz fest) / damit sie nicht vom Himmel fallen.”[6]

* * *

Anyám örökké énekelt, verseket szavalt nekem, úgy szeretett, mint aki egész életében a szeretetet sóvárogta, és mikor eljött a lehetőség, feltétlenül, teljes odaadással, elszántan gyakorolta, ki nem eresztette volna kezei közül. Gyógyító szeretet lehetett ez, nekem természetes, neki orvosság… Szerényen éltünk, a játékaimat egy kezemen megszámolhattam csendes imádattal. A pazarlást ellenségnek neveztük ki, helyesen, ezért kellett a tányérból az ételt mind megenni, nem szemetelni, a kevéske tárgyat, ha birtoklom őket, megbecsülni. Semmit sem adnak ingyen. Így lettem a takarékosságra sikerrel érzékenyítve, hogy e kedvező tulajdonságommal versengve, kisvártatva legendás segítőkészségem is kibontakozzék. Büszkeséget sugárzott hát minden arc otthon, hogy milyen felelősségteljes is vagyok én valójában a kisebb testvéreimmel, holott később az egyik húgom azért megizzasztott párszor, ha el kellett cipelnem haza az óvodából, mert olyan rossz volt. Hogyha nem látom gyerekfejjel, nem hiszem el később sem: igenis létezik olyan, amikor valaki azt ígéri, nem tesz meg valamit, és hirtelen mégis megteszi…

Ígéretek sorsát igazgató hasonló tapasztalat: apám nem ígérte, ám egy nap a nagy utazást mégis megszervezte. Elkalandoztunk hát egy jeges téli napon a mesebeli Német Demokratikus Köztársaságba, mikor még létezett ilyen anomália, és én büszke voltam rá, hogy a meglepetésutazás szervezése mögött megint ő állt diadalittasan. Szeretetteljes apró pillanatok ezek, amelyek emlékére, úgy látszik, később sajáttá lett személyiségjegyek tömkelegét alapoztam, hogy tudniillik szívesen nyúlok magam is a zsebembe, ha utazni támad kedvem, vagy szeretteimnek hasonló szándékát megneszelem.

A határsávba kirándultunk egy nap, hová a korszellem diktálta rendszerszintű gyanakvás következtében az egész família bizony nem mehetett, mert kis családomról is azt feltételezték, hogy naivan felül az aljas propagandának: a szögesdróttól, aknamezőtől Nyugatra minket féktelen szabadság vár. Szomorkásan integettem némán rám tekintő nagyszüleimnek a jegesre fagyott buszból, hogy jövünk ám vissza hamarosan a határ menti hegyről.

Újabb életből vett példába botlottam: megtanulni alkalmazkodni bizony szükséges és érdemes, hisz ha az alkalmazkodás tudományába belejövök, ez annak megnyugtató lesz, aki elvárja tőlem, nekem meg aztán megnyugtatóan egyre megy… A városban lejjebb, hol családi körben együtt lennünk ismét szabad volt, a középkori városháza sokat látott fagerendáiról ember nagyságú jégcsapok meredtek a semmibe, egykedvűen potyogtatva könnyeiket az Isten hidegétől, féktelen örömömre. A lovas szán is érdekelt erősen, olyan fagyos szelet nemigen éreztem később sem életemben, hacsak azt nem, amikor megszólalt gimnáziumi osztályfőnököm az esetenként hullámzó teljesítményemet minősítve, de az sem tartott örökké.

Növekedésem nem hagyott alább cseppet sem, mikor apám legálisan eltűnt egy röpke évre, csak a pénz jött tőle, és ismeretlen tárgyak garmadával. Kisvártatva ellátogattunk hozzá anyámmal a hűvös nyárba, tulipánmezőkön csatangoltunk szélmalmok tövében, és a városka mellett ott állt a gát, autópályával, a fölébe tornyosuló tengerrel. Rémisztően érdekes újdonság. Színes villamosok jártak-keltek, fapapucsba bújt emberekkel fedélzetükön, kakastaréjú, félmeztelen csodabogarak vascsővel, botokkal telefonfülkét vertek szanaszéjjel, apám nem mondott erre semmit, veszélytelennek éltem meg tehát a cselekvő gondatlanságot…

Kacsát etettem a várost behálózó csatornákban, talpig fekete színű fickó egész vekni kenyeret dobott közéjük könyörületből, érthetetlen volt színe és fonákja egyaránt, nem értettem, hogy a kenyeret miért nem darabokban szórja szét. Ott lakott a fater a parton, mert csatornaparton Rotterdamban lakni csak Budapestről nézve meglepő, annyi arrafelé a szabályozott kicsinyke folyó madárral, hajóval, középkori hidakkal, furcsa színű emberekkel, hogy biztosan mindenki a vízparton lakik, csak az egér húzza meg magát a konyhában. Szakadt linóleum a szobában, onnan járt az öreg mindennap melóba, az álmok hoteljába, ahol az előétel ára volt egyhavi bére, mégis hússzor több, mint otthon, édes otthon. Megfigyeltem rosszalkodásom gyümölcseként a szeretetét, és őszintének láttam őt, be is véstem észrevétlenül táguló tudatomba, mikor lecsúsztam az irdatlan csúszdán, Szent Atyám, fejjel lefelé, rögvest jött az aggodalmaskodó leteremtés és a szeretetteljes megnyugvás szemében… Hazatérése dicsőséges eredményeként hatalmas házba költöztünk, zöldövezetbe, melyet éppen birtokba vett a budai lakosság egy része, faluból lett városrész nyüzsgött a szemem előtt, mégis az erdőbe felejtkeztem, enni is alig jártam haza. Ujjongtam, mikor leesett a rendkívül nagy hó, ’86 körül, egy hétig eltorlaszolva engem az iskolától, szabad voltam, lelkes, és fáztam.

Repültek az évek féktelen iramban, apám kisvártatva szinte férfiként kezelt, anyám gyerekként még, de neki könnyebb volt, hisz nem nőtt fel még maga sem, a hírhedt alternatív szórakozóhely pincéjébe is elkísért egyszer-egyszer, beilleszkedett hamar, büszke is voltam rá, a katasztrófa-zenekar első tébolyító dalának lecsengését követően lopva oda is kémleltem, öt-hat punkkal csevegett, az egyikük szívébe fogadta gyanakvás nélkül egészen, mert a patkánya, az egyetlen lény, ki szerette – ő legalábbis ebben a révületben ringatta magát –, szóval a húsevő rágcsáló felmászott menten anyámra, és ott elhelyezkedett, emberünk meg könnyes szemmel csodálkozott: ilyet még az állat nem tett soha senkivel… Azt hiszem, sokszor voltam boldog otthon. Ne legyek hajlamos elfelejteni viharban, hogy láttam szélcsendet is nemegyszer.

Bent kellemes, egyhangú meleg volt, kint metsző hideg, egykedvűen csurgott a víz a vastag üvegablakon, hatalmas pelyhekben hullott a hó. Máskor a nap tűzött be szobámba, elhitetve velem, hogy fülledt, kalandra csalogató, végtelen nyár van, mikor még ígéretes tavasz volt csupán. Megnyugvást leltem, könyvek betonpadlótól plafonig, előbbin a gyékényszőnyeget lassan felváltotta a parketta, a lakk fanyar illatát elvitte az őszi szél a múltba. Szeretet volt az alaphelyzet, a többi ráadás, a Rammstein nyilván rólam komponálta vidám dalát, „aki jó a földön élete során, angyal lesz a halál után…”.

A húgom igen korán lett cserfes, érdeklődő, a szomszéd örömére, amint elhatározta, hogy megfürdeti a macskát a toalettben, nejlonba csomagolva, hogy ne legyen vizes… Mindenki megmenekült szerencsésen, hogy az erdőt járva, lopva az elhagyott vityillóba tévedjünk, és én könyveket, ősrégi szivardobozt emeljek el.

Kisebbik húgom úgy nézett ki, mint egy arab. Fekete, göndör, félelmetes, ha éppen villa volt a keze ügyében, és nekem gyanútlanul ételt venni támadt kedvem a tányérjáról, belevágta mindjárt a kézfejembe tanító jelleggel, hogy négy gennyes lyuk tátongjon rajta hetekig. Apánk volt ilyen fekete, nem tudja senki, mitől, sváb létére… Testvéreim, pár éves csöppségek még, kókuszlikőrt iszogatva, lángoló arccal, vidáman, a barna, ártatlan németjuhász-dobermann-agár, zavaros egyveleg kutyát hűtötték le önmaguk helyett, bezárva szerencsétlent a hűtőszekrénybe. Nyilvánvalóan gyerekek voltak még, és meglepően spiccesek a lopott italtól… Az arab arcú olyan kicsi volt még, amikor én már nagy egyetemista, hogy egész állatfarmot rajzolt nekem, ne kódorogjak kedvetlenül egyedül a vidéki kampusz körül.

Nem tudta, hogy nem vagyok egyedül, és nem vagyok kedvetlen sem…

4.

„A földrajzi tudomány elsősorban mindenkor az volt, amit annak tartottak.”[7]

* * *

Az otthoni felfogásban a gimnáziumnak nem volt alternatívája, ami a rengeteg erdőből lakóövezetté formálódó hegyvidéken cseperedve számomra sem ígérkezett különleges hóbortnak, az ilyen jelenséget szocializációs determinációként aposztrofálnám a legszívesebben tudálékosan, ha önjelölt nagyokosként áltudományos elméletek összeeszkábálására venném szépen gyarapodó bátorságomat. Inkább a hálámat hangsúlyoznám szüleimnek és éleslátásuknak, az előremutatóbb iránynak tűnik, mert rá kellett ébrednem például arra is, hogy egyszerűen nem vesznek fel gimnáziumba kettő egész egynéhány tizedes átlaggal, ha nem hagyok fel az erdőjárással, a rönkvárak építésével, biciklizéssel és mindenféle kirándulásokkal tanulási kötelezettségem szorgalmas teljesítése helyett. A hetedik év vége meg a nyolcadik számít igazán, hallhattam este hevenyészett vacsora mellett aggodalmaskodó szüleimtől, és egy csapásra, meseszerűen találtam meg a helyes utat, akár Fehérlófia.[8]

A tanítóimmal sok bajom ettől kezdve nem volt, ők sem nagyon emlegették, hogy nekik lenne velem. Az öreg földrajztanár néha rajtakapott, hogy az ablakon át a nagyvilágba révedek, hirtelen kérdéssel próbált meglepni, helyesen válaszoltam, nem hibáztam. Ekkor kedvelt meg, emlegette később, én pedig a sors fintorának véltem, hogy magam hasonló benyomást szereztem erről a régi vágású, háború előtti karakterről. Olyan réveteg szegény – ítélkeztem elhamarkodottan. De a gúnyos mosoly hamar az arcomra fagyott, amint megértettem, hogy az öreg tudása oly határtalan, mint az én nagyvilágba révedezés iránti hajlamom… A történelemtanár ugyancsak benne volt már a korban, és kezdetben engem még csak nem is tanított, nemzetközi szintű asztaliteniszező volt valamikor az ókor hajnalán, és egy nap, mikor a tornaterembe belestem, edzést vezényelt éppen.

Egykedvűen intett felém kisvártatva, ne csak nézelődjek, ha már itt lófrálok… Aranykezed van, fiam – taszajtott mindjárt jelentőst önbecsülésemen, hozzáadott jó adag lelkesedést és elszántságot útravalónak is. Ő beszélt arról – amikor aztán kedvem kerekedett történelemfakultációra járni hozzá nulladik órában lelkesen –, hogy a mi generációnk már lemaradt, és nem lesz elég ideje a tudást megszerezni. Már kapiskálom, mire gondolhatott, mert ahogyan felgyorsult később az élet, nagy hirtelen el is sodort úgy, hogy dolgokat, amikért rajongtam, egyszerre elfeledtem néhány évtizedre. Ilyennek bizonyult a földrajztudomány és a pingpong is…

Nagy felelősség, hogy a tanító meg tudja választani a megfelelő pillanatot, amikor a tanítványa szívét megérinteni leginkább esélye van, mert egy-egy jó ütemben megtalált félmondat életre szólónak bizonyulhat. Én úgy sejtem, hogy a sors idejekorán kegyes volt hozzám, kiválogattam magamnak alaposan az ilyesfajta embereket, és figyeltem rájuk. Feltűnt, hogy mindenütt találhatok olyasféle csodabogarakat, akikből szeretet, tehetség és felelősség árad, vagy mind e nemes tulajdonságok kedvező kombinációja. Hozzájuk csapódva, kis szerencsével, feltűnés nélkül, többé-kevésbé elkerülhettem az énrám nemigen tartozó okból megterhelőbb tulajdonságokat cipelő embereket. Ahogy összetettebbé vált az élet, olyan lettem, mint a nyári ablakmosó-folyadék apám Wartburgjában télen: tettem én a dolgom szépen, de néha lefagytam. A gimnázium utolsó évére kezdtem azért megkomolyodni. Az olyasmi, mint amikor egy fagyos február végi reggelen oszlik a homály, a szürkés ködből csak foszlányok maradnak, világosodik, csíp a hideg még, de már tudom, hogy hiába erősködik, lassan vége neki, kisüt a nap szikrázva, élesen, ez az ünnep ígérete, hogy jön a tavasz, és vége a hosszú, hideg télnek. A fater is ilyen hangulat hatása alatt vehette az új Ladát…

Már ’91 őszén, a lengyelországi osztálykiránduláson éreztem, hogy alakulok, kezdtem önmagam lenni, a világ kinyílni látszott megint, Krakkóban zeneboltba látogattam, első sör, hosszú beszélgetések, beérett valamiféle lelket gyömöszölő aprómunka, hisz már korábban kezdtem mélyebben megfigyelni magam, hogy milyen infantilis tudok lenni, ha nem akarok is, bíborban születtem, nevelkedtem, akár a bizánci császárok – gondoltam teátrálisan –, és vágytam, hogy jobban befogadjon változó környezetem. Hamarosan megmutatkozott legendás kitartásom, megkezdtem céltudatos felkészülésemet a fejembe vett egyetemi tanulmányokra, egy hasonlóan nagyra hivatott barátommal vállvetve gyömöszöltünk magunkba minden elképzelhető ismeretet a kerek nagyvilág és benne kicsinyke magyar nemzetünk viszontagságos történelméről.

Minden nap egy varázslat lett a számomra, álomvilágban lebegve építettem a közeljövőt, verseket, regényeket faltam, és filozófia-szabadegyetemre iratkoztam be, ahol azután egyetlen kurzust sem hagytam ki. Az egyetemre így bejutottam egyből. Az a siker ízét kínáló tapasztalat is megadatott, hogy rabul ejtettem a jövőm felett ítélkezni rendelt tiszteletre méltó bizottságot.

5.

„Állandóan gondolj rá, hogy ami most van, olyasmi azelőtt is volt. Gondolj arra is, hogy ezután éppen így lesz. Saját élményeid és a régebbi történelem tanulmányozása alapján idézz szemed elé egész színjátékokat, a maiakkal azonos jeleneteket: Hadrianus, Antoninus vagy Fülöp, Nagy Sándor, Kroisos egész udvarát. A színjáték ugyanaz, csak a szereplők mások!”[9]

* * *

Maga korrigálni akarja a sorsot – figyelmeztetett a professzor, az ókori Róma minden zegzugának ismerője, aki az általunk ismerni vélt akkori világ közepének minden más szegletét illetően is tudott szolgálni egy-egy szaftosabb részlettel, gyorsan növelve szemünkben saját hitelességét. Megragadott a kedvessége, az elmaradhatatlan szarkazmusa, ezért aztán megszólítottam a folyosón, hogy a húszfős szemináriumán, huszonegyediknek éppen nekem lenne ott a helyem. A kelta törzsekkel vándoroltam a Kárpát-medencében az ő jóvoltából röpke fél évig, és bizony itt is feltárult előttem a nagyvilág, az ókori népek babiloni egyetértése, amelynek részleteibe számos szemszögből nyertem rendszerező betekintést. Nagy tudású tanítók váltak egy csapásra elérhetővé, kellemes bizsergés fut át rajtam éppen most is, ahogyan akkoriban ért a hasonló impulzus. A szívem szorult el az egyszerű megkönnyebbüléstől, hogy bár nem tudtam elébb, mit várhatok egy egyetemtől, de reméltem várakozással eltelve, hogy valami ilyesmiben lehet majd részem. Ez valóságos villámcsapásként hatott rám, akár – ellenkező előjellel – egykor a vidéki tanya, hol nyári munkán megfordultam, és ahol helyi suhancok vettek rá engem, a gyanútlant: tapasztaljam saját bőrömön, mit érez az emberi fogyasztásra nevelt tehén, ha meggondolatlanul a villanypásztorhoz dörgölődzik. Villámcsapást érez az is. De a csoda rövid lejáratú, ritka jelenség, minden megszokható, a toleranciaszint növelhető, mert a falusiak, kik imigyen bolondoztak a kontómra, azért önmagukat sem kímélték, vizes trikóban gyakoroltak, hogy az áramütés varázsába beleremegjenek. Ha kicsire már nem adok, nagyobb adag kell…

Az ország különféle nagy hírű egyetemeinek elhivatott tanárai váltak újdonsült iskolámban vendégtanárrá, és az újjáélesztett intézmény legelső évfolyamának utánozhatatlan környezetet varázsoltak. A történelem mellé furcsa fintornak szlovák szakos lettem, a motivációm annyira bizonyult csupán felfoghatónak a hevesen értetlenkedő, gyors ütemben belenyugvó szüleim számára, mint nekem az új nyelv volt érthető kezdetben, és azután is még, nyugtalanítóan elhúzódó ideig. A saját hivatalos álláspontom az volt, hogy én bizony, ha kell, formabontó módon is szembemegyek a divathóbortokkal, az amerikanisztikával, később a kommunikáció szakkal, még később a jogi tanulmányok anyagi természetű meggazdagodást kínáló hírével-nevével, mert látnoki módon ismertem fel a szlovák nyelv és irodalom elsajátításában a grandiózus lehetőséget. Ezt az imázst az elkövetkező évek során szerencsésen hitelessé álmodtam, mert történettudományi irányultságomat a szlovák nyelvtudás bolondította meg, hogy a siker reményében vessem bele magam népeink egymásba gabalyodott történetének lelkes kutatásába.

A jól csengő magyarázat szlovák irányú vesződésemre tehát esetlegesen vált konzekvenssé, és mindenféle monográfiám meg tanulmányom szívet melengető publikálását is ennek a kuriozitásnak köszönhettem később. Ám a szlovák vonal oka kezdetben teljességgel prózai volt: egyszakos történészt a rugalmatlan szabályok szerint palántaként sem neveltek. Villámcsapásként érkezett meg hozzám a szlovák szak híre, amint e nép közös népdalkincsünkből fogant himnusza is hirdeti – nad tatrou sa blýska hromy divo bijú[10] –, a közhasznú ismeretekkel teletűzdelt faliújságról egy hétköznap délután. Nyelvtudást nem is feltételeztek, így hát szalmaszál volt ez, utolsó mentsvár, hogy a történelem iránti rajongásomat egy év tapogatódzó léhűtést követően se nyelje el a táguló fekete lyuk, esetleg önbecsülésemet is magával rántva.

6.

„Phantasie ist wichtiger als Wissen.”[11]

* * *

Megint eltelt egy év, napfényes nyárelő, újabb ígéretek, ismét szegény Osztyapenkó lába előtt heverek, kiről időközben határozat született, hogy lekísérik az autópálya-kijáró szépen gyarapodó benzinkútjai mellől, mint ahogy a rendőrségnek volt egynémely országban szokása engem nagyon hasonlatos módon az autópályákról eltávolítani. Ám ő a közeli szoborparkban hirdette tovább délcegen a mulandóság narratíváit, nem így mi, négy jó barát, a fényes jövő újdonsült jelképei, kik ismét megjelentünk a rajtvonalon a közelmúlt tapasztalataira épülő féktelen lelkesedéssel. A várakozás gyakorta szellemi felfrissüléssé lett, társalgásaink terepe; ha később költözködésemmel gyakran országot váltó könyvespolcaimról nosztalgikus lendülettel egy-egy művet leemelni támad kedvem, mosolyra fakadok, amikor észreveszem a borítóbelsőre hajdanán az autóstop reményében tollal odavésett nemzetközi országjelet.

Milan Kundera, A lét elviselhetetlen könnyűsége, FR, két üres oldalra, messziről is láthatóvá kanyarítva, hogy az útelágazásnál a lassító, megismerni rendelt új ismerős lássa, hová tartok éppen, és döntsön kedvére, mihez kezd velem, útjaink sohasem találkoznak-e, vagy igen. Római regék és mondák, NL, Bohumil Hrabal, Őfelsége pincére voltam, CZ – utóbbi stílszerűen, habár véletlen –, számos más könyv, DE, CH, AT, ES, UK, távoli városok, környező falvak, Waterloo, Chalais, Basel, Lille és sok más…

A németek, osztrákok, svájciak szállítási hajlandósága messze átlagon felüli, néha nem telik bele tíz perc, és autóban ülünk megint, nemritkán mind a négyen egyszerre. Az európai közösségeknek újra irányt mutató Németországon szinte csupán átsuhanunk, Ordnung muß sein,[12] ez az ország barátunk megint, hálásak vagyunk, hogy zsebébe nyúl, ha Antall miniszterelnök urat szorongatja a nemzetközi sötét oldal, és Berlin is hálás nekünk, magyaroknak, hogy – ha csak a távolból is, de – lerombolni segítettük, nem csupán tégláról téglára,[13] inkább egy csapásra az egész vérlázító falat. München és környéke barátságos, a németnél is bajorabb, a magyarok lelkének megértésére pedig, ha korlátoltan, sietve is, de mégis van némi érzéke. A fiatal vándor és a történész szerepébe egyszerre helyezkedve elmélkedtem erről, magam előtt tetszelegve, azt is felfedezni vélve, micsoda párhuzamokat kelt életre bennem a tudás és a józan ész, relatíve sem törődve Einsteinnel, aki szerint „a józan ész a tizennyolc éves korunkra összegyűjtött előítéletek gyűjteménye”.[14] De Németország mégiscsak utazásaink szilárd alapja, kiindulópontja lett, megértéssel, barátsággal övezve, vadonatúj gépjárművekkel haladva előre, mindenhol autópályákon, hogy azután alaposabb szemlélődésre késztessen a táj, a magunk mögött hagyott német határokon túl, nyugaton.

Gyerünk Londonba, döntöttük el a pillanat hevében, hervadozva a tűző napon, ahol egyszerre nem holmi Raststation nyújtott lehetőséget többé a célpontok váltogatására, hanem az Aire d’autoroute meg a Péage.[15] Errefelé a lassító gépjárműből már alaposabb a stoppos felett gyorsan ítéletet hirdető első megérzés, hiába, a franciák gyanakvóbbnak bizonyultak, bár volt közöttük számos csodabogár. A törékeny kislány például, kedves, széles mosollyal, mintha burokban élne, nyelvet a sajátján kívül nem beszélt, gond nélkül invitált, került volna is miattunk, ha visszaélünk vendégszeretetével, pár száz kilométert cipelte mind a négyünket Nancy felé gyanútlanul, merészen, mely várost Károly egykoron székhelyévé tette.[16] Aztán Metz következett, amely oly sok nép kezén ment keresztül a rómaiak óta, mint mi magunk indulásunk kezdetétől, és mert nekünk nem volt mindegy az irány – lelkem mélyén lapuló fájdalommal, hogy ilyen sofőrt kell dolgomvégezetlen hátrahagynom – letáboroztunk egy újabb pihenőnél estére.

Kamion platója lett a fekhelyünk, míg holland és török sofőrökkel kedélyesen csevegtünk, hogy másnap kipihenten ismerjük meg a szamurájkardos embert. Kopasz, tömzsi, a szemtanúk az orgyilkosság után menekülő, alkatilag hozzá hasonlatos elkövetőt erős testalkatúnak írnák le, félelemmel vegyes tisztelettel – utóbbi persze nem létezik, mert nem nagyon szeretjük tisztelni azt, amitől félünk –, jótevőnk autójának mégsem tudtunk ellenállni, bár a csomagtartóba hanyagul bedobált díszes kardok oly bizarrul csillogtak, mint Joe Pesci aranyfoga a Reszkessetek, betörők!-ben a gyanút fogó kiskrapekra. Horrorisztikus képzetekbe hergeltük magunkat, ahogyan barátunk mellékútra hajtott, barátságosan vigyorogva és szótlanul, az út sűrű, sötét erdőbe torkollott, tisztás, lélek sehol a környéken, mert az éppen belénk járt hálni, helyette körös-körül tömérdek lakókocsi elhagyatottan, áldozatra lesve… Emberünk a kardokkal babrálva körbemutatott, válasszunk átmeneti szállást kedvünkre, ha merünk, majd eltűnt nyomtalanul… Életösztön járt át, fókuszáltan elemeztünk, döntés, egyikünk őrködik, majd váltjuk egymást… Reggel a mosolygó, tősgyökeres francia szamurájunk ébresztett: ne aludjunk napestig, visszavisz a főútra, mert neki dolga van, bon voyage…[17]

Magyarokat mindenütt találni a világban, és a nem várt találkozás mindig megörvendezteti a lelket, a kanyarban lassító magyar turistabusz ablakán a megfelelő pillanatban bekiáltottam, hogy bizony, mi is magyarok vagyunk, becsüljük meg egymást. Megállnak, pihennek, szóba elegyednek velünk, melyikünknek mi itt a dolga, eszmecsere, a buszban kupaktanács és meglepetésajánlat: Calais-ba tartanak, a napot velük tölthetjük, meg belgiumi nevezetességekkel. Álmaink netovábbja ez, de csak a mai napra. Így jutottunk el Waterloo oroszlános emlékművéhez, amely város nekünk, Napóleonnal ellentétben, nem az utolsó még, és hirtelen a La Manche, a brit szigetek szemben, Csalagút még nem létezik, hajót kerítünk két mellénk szegődő skót lánnyal, kiket álomszépnek láttam ennyi viszontagság, nélkülözés után, az egyikük cigánykereket vet, és közben nyakába hull az egyberuha, kaján mosollyal néz rám anyaszült meztelen, ma is belém nyilall a kép… Kelták voltak, az északi szigetekről, otthon gaelt[18] beszéltek anyanyelvként – magyarázták büszkén. Hánykolódunk, szédülök, falfehér arcom akár a közelgő sziklák, végre itt van Dover, megmenekülök.

A brit határőrség nem bizonyult elnézőnek az érkező gyanús kelet-európaiakkal, erre gyors helyzetfelismeréssel összeadtuk összes pénzünket, azt magamhoz véve halandzsanyelven ártalmatlant színlelve felmutattam, hogy van ám pénzem, és mindannyiunknak egyenként is van legalább ennyi, mert felrémlett előttem, hogy a kevésnek ítélt valutatartalék miatt megtagadhatják tőlünk a belépést az angol ködbe. Félórányi vegzálás után vállalták a kockázatot, elengedtek, és akkor, mint a mesében, egyenest a szemközti rózsaszín hotelba gyalogoltunk egy pohár vízért, mire a workaholic néni előadta, hogy ’56-os magyar, övé az egész kóceráj, és vásárolt nekünk hajójegyet vissza. Nosztalgiába révedve kezdett esti mesébe, hogy miképpen hozott rettentő döntést, amint a forradalmi hangulatot fegyverek ereje fojtotta el. Elmenekült otthonról, járhatatlanná lett utat járatlanért kényszerből elhagyva, lágerekben hónapokig várakozott a ködös Albionra, egyre csak reménykedett, hogy egyszer majd szabadon élhet, és ellentétben szeretteivel, kiket hátrahagyott, ő megvalósíthatja ködös álmait. Semmiből teremtett új életet, egzisztenciát, véres verejtékkel saját kicsi, patinás szállodát, és minderre méltán büszke is volt.