Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Vérszín este

Az éjszaka titkai

Az igazság napfényre derül

Három katonatiszt a határon

Három különböző beszélgetés

A tornácon

Jön a Rozinger!

Szépen ragyogott a telihold az égen

A Köves-malom

Az őrnagy úr

A jegyzőkönyv

Szerelem

A befüggönyözött ablak mögött

Virradat

A fű újra feláll

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Balázs Béla

EMBEREK A HATÁRON

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-704-8 EPUB
ISBN 978-963-559-705-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1949.
az elektronikus változat az 1949. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Bryan de Grineau (1883 – 1954) Air duel over crowded evacuation beach
című metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Vérszín este

1941 áprilisának egyik estéjén hallotta Géza először az ágyúkat dörögni. Szép és különös este volt. Soha el nem fogja feledni. A tizenhatéves fiú éppen Forbáth tanító urat kísérte, aki, mint közönségesen, napnyugta előtt kecskéjét hozta haza. Ugyanis Nina, a kecske, napközben hosszú pányván a Boszorkányhalmon. szokott volt legelni.

Szép fehér kecske volt ez a Nina és biztosan okosabb, mint Féja bácsi, Horgos község púpos harangozója, aki mindig megvárta, amíg a szőregi templomtoronyból áthallik a harangozás. Akkor kondította csak meg a maga kis harangját. Ha a jó szőregi harang hangja Horgosra nem vert volna át olyan tisztán, akkor Féja bácsi sohse tudta volna, mikor kell reggelre és estére beharangoznia.

Ám Nina tudta, mikor van hét óra. Percre pontosan felhagyott a legeléssel, sebtiben még letépte az utolsó fűcsomót, elindult vele a domb széléig, ameddig a kötél engedte és majszolva, türelmetlenül tekintett az útra. A táplálkozás gépies és mellékes dologgá lett. Nina várt.

Ez az út Horgos faluból a magyar határőrség őrházához vezetett, a magyar-jugoszláv határ sorompójához. Onnan azután tovább Szőreg falu felé. De az már odaát fekszik Jugoszláviában.

Nina tudta, hogy azon a széles poros úton, ott a két jegenye között, hét órakor, kell gazdájának megjelennie. És ha csak percekkel késett, máris bosszúsan rázta kurta szarvait és szemrehányóan mekegett.

Pedig Ninának ilyen türelmetlenségre tulajdonképpen semmi oka sem volt. Napközben a Boszorkánydombon éppenséggel nem volt rossz dolga. Így tavaszidőben termett ott fű elég és ha a földbevert cövek körül, melyhez kötözve volt, már mindent lelegelt, gyakran jött arra ismerős, aki kihúzta és arrébb szúrta be a cöveket. Mert Horgoson és Szőregen mindenki ismerte Ninát, Forbáth, horgosi tanító kecskéjét. És szerették a gazdáját.

»A jó Forbáth«, volt a faluban a tanító neve. Mert ahol csak szükség, szomorúság vagy betegség történt, helyben volt okos tanácsával. Forbáth talán még az ő Nináját se csak azért vitte fel a Boszorkánydombra legelni, mert ott a fű nem volt senki tulajdona, aki azt megtilthatta volna, hanem azért is, mivelhogy az magaslat és a kecskék hegyi állatok és szeretik a magasságot.

Ezen a síkságon ilyen halomnak természetes eredetében senki sem hitt. A horgosi emberek azt mesélték, hogy török időkből maradt domb, nagy sírhalom. Századok előtt - mesélték - nagy csata volt ezen a helyen, magyarok és szerbek harcoltak itt együtt a török ellen. Ekkora nagy sírdomb kellett nekik, annyian pusztultak. Itt nyugosznak együtt békességben, mint ahogy együtt is éltek ezen a vidéken békében.

Mert szerb és magyar ugyanis mindig barátságban élt egymással, de háborúság azért elég volt a környéken. Mert a délkelet felől zúduló török ár ellen ez volt Közép-Európa déli kapuja és jaj a kapuőröknek. Pedig századokig magyarok és szerbek állottak együtt a vártán.

Jó Forbáth, a tanító sokat és szépen tudott mesélni elmúlt idők történelméről és Bogár Géza nem tudott szebbet és jobbat, mint őt hallgatni. Hacsak félórányi időre szaladhatott át a Farkas-tanyáról, ahol Géza istállófiú volt, beállított a tanítóhoz és elkísérte, ha annak éppen valami útja volt.

A tanító mesélt Gézának a nagyvilágról, melyet a horgosi Boszorkánydombról belátni nem lehet. Mert Forbáth sok mindent tudott és messze járt a világban. Még Oroszországban is volt, hadifogoly korában, 1916-ban.

A tanító és tanítványa azon az emlékezetes áprilisi estén együtt álltak a Boszorkánydombon. Forbáth éppen kihúzta Nina cövekjét a földből és leoldotta a kecske nyakáról a kötelet, mikor a szőregi harang megszólalt. Mindjárt utána megkondult a felelet a horgosi toronyból is.

A tanító felemelte kopasz fejét. (Csak télidőben hordott sapkát) és elgondolkozva, komolyan nézett át Szőreg felé, majd megint vissza Horgosra, mintha csak a két torony közti távolságot akarta volna felmérni.

- Ezen a földön sok vér folyt már - mondotta nehéz sóhajjal - sok szerb és sok magyar vér omlott együvé.

A tanító kissé zihálva beszélt. Mindig kifulladt, ha kecskéjéért felmászott a dombra. Meghaladta már az ötvenet és beteg volt a szíve.

- Olyan gyakran harcoltak magyarok és szerbek egymás ellen? - kérdezte Géza, miközben segített Nina hosszú kötelét a karóra felgöngyölíteni.

- Nagyon ritkán - és akkor sem a maguk jószántából. Mi magyarok az 1914-es világháborúban a német császár parancsára támadtunk a szerbekre. Mert akkor is »szövetségesei« voltunk Németországnak - tette hozzá sóhajtva. - Száz év előtt, 1848-ban pedig Jellasich horvát bán támadta hátba Magyarországot, mikor az a szabadságért küzdött. A bécsi császári udvar parancsára. De korábban, századokon át, magyar és szerb mindig egymás oldalán harcolt a közös ellenség ellen.

- Milyen ellenséggel?

- Hatalmas, túlerőben levő ellenség volt az. Itt vonultak át Szolimán szultán mohamedán seregei észak felé. Szerb és magyar közös iga alatt szenvedett. Itt vonultak át Savoyai Eugen német csapatai is, délnek. Elűzték a törököket. És szerb és magyar együtt szenvedett a német igája alatt. Biztos, gyakran piroslott a Tisza vize a közösen ontott vértől.

A tanító lenézett a Tiszára, mely ott a domb alatt éppen a jugoszláv határ mentén folyt egy darabon. De hogy folyik, azt csak akkor látni, ha fadarabot vagy más hulladékot úsztatott a víz. Különben a Tisza laposan a lapos síkon szürke selyemszalagként mozdulatlannak látszik. És mozdulatlan a környék mély csöndje is, melyet csak a Köves-malom egyhangú zakatolása őröl, de nem tud elfogyasztani.

A tanító úgy nézett körül, mintha halálos beteg ágyánál állott volna szorongó aggodalommal. A fiú nem merte a hallgató csendet megzavarni. És akkor történt...

A nap már a láthatáron csüggött. Óriás vörös korongja lemerült az alföld gőzébe, porába, aztán sötétlilán, lassan szállott a föld alá. A nap vörös vére lecsurgott a jegenyefákon. Vörös vértől csepegtek a Boszorkány-domb kökénybokrai, vörös harmat hullott a fűre, vörösen világított a Tisza, mely a domb alatt fordul el a határtól és vörösen felhozott a por a levegőben, az út fölött. Nina fehér szőre is vörös lett. Vörösnek látszott a fejük fölött a lassan a jugoszláv határ felé vitorlázó gólya is.

Még magasabban azonban a vérvörös felhők alatt egy repülőgép jelent meg.

- Nézze csak tanító úr - szólalt meg végre Géza halkan - milyen furcsa... Minden mintha véres volna.

A tanító némán rábólintott, aggódó arccal. Mert éppen azt gondolta ő is.

Ebben a percben megdördültek a jugoszláv oldalon az ágyúk. Mindketten összerezzentek Géza és a tanító, mindketten a szőregi oldal felé fordultak. Az ágyúkat nem látták. De a repülőgép körül itt-ott tűz villant fel. Robbanó gránátok.

- Mi ez? - suttogta Géza dobogó szívvel.

- Jugoszláv tüzérség - felelte a tanító és a magasba figyelt a robbanásokra.

- A német repülőre lőnek?

Géza tudta, hogy a gép odafönn nem magyar, hanem azok közül való, melyek tegnapelőtt a szomszédos Kamarás község mellett, túl az akácoson, szálltak le. Német repülőgépek voltak. Máshova kellett volna repülniük - így mondták. Csak azért kellett leszállniuk, mert kifogyott a benzinjük - mondták.

- Miért lőnek a német repülőgépre? - kérdezősködött Géza tovább.

- Mert átrepülte a jugoszláv határt.

- Miért?

- Holnap majd azt írja az újság, hogy véletlenül történt.

- És ez nem igaz?

- Nem hiszek az ilyen véletlenekben.

- Ez már háború?

- Még nem. De ha valaki verekedést akar, akkor maga köt bele a másikba.

- A német repülőgép már visszafordult.

Az ágyúk elhallgattak. De mintha még valami gyönge reszketés maradt volna a levegőben, melyet először fúrtak át a lövések.

- Menjünk haza - fordult a tanító kecskéjéhez leverten, halkan. Az is kíváncsian figyelt át a szőregi oldal felé. - Gyere Nina, itt éppen a határon vagyunk. Veszedelmes hely.

És a jóságos Forbáth, a horgosi tanító, elindult lefelé a dombon. Háta még hajlottabbnak látszott, mint máskor. Keskeny vállai mintha láthatatlan nagy teher alatt roskadtak volna. Géza nehéz szívvel ment mögötte, bár nem egészen értette, hogy mért ez a nagy szomorúság?

Bogár Géza fiatal korát tekintve, nyurga fiú volt, kivált lába, karja nőtt hosszúra. Azokhoz mérve törzse olyan kicsi volt, hogy hosszú végtagjai mintha közvetlen egymással lettek volna összekötve, akár a szélmalom vitorlái. Mivel Gézának senkije se volt, aki gyorsan kinőtt ruhái helyett újat vásárolt volna, lábszárai alul kinyúltak nadrágjából, karjai pedig csuklóig ruhaujjából s ezért még nyurgábbnak látszott a fiú, mint amilyen volt.

Géza lehorgasztotta szőke, kurtára nyírt fejét. Ha így komolyan, összeszorított ajkakkal nézett maga elé, nagyon hasonlított nénjéhez, Eszterhez. Csak annak nem volt szeplős arca, mint neki.

Az éjszaka titkai

Gézának azon az éjszakán nyugtalan álmai voltak. Mint rendesen a földesúr, Farkas Elemér istállójában aludt. Ott álltak a drága parádés lovak és hátaslovak. Az istállófiú fekhelye a Ráró jászla alatt volt. Ez a szép fakó volt az ő legjobb barátja.

Ha Géza esténként elnyújtózott a szénán, Ráró lehajtotta hozzá fejét és meleg párás fúvással megszaglászta. Géza pedig megfogdosta az állat bársonypuha orrát. Halk, gyöngéd nyihogás volt rá a válasz. Ha pedig a fiú szemei lecsukódtak, Ráró nem dobogott többet és nem csörgette láncait. Óvta kis barátja álmát.

Azon az éjszakán Géza fázott és úgy a széna alá túrta magát, hogy nem is volt látható. Alig hunyta be szemét, hát Ninát látta álmában, a kecskét, ahogy az teli csepegő vértől, vörösen futott végig a horgosi Széles-utcán. Nináról lenyúzták a bőrt és úgy jajgatott fájdalmában, mint egy ember. Ilyen álmot látott Géza. Meg hogy Nina mögött Juhász Piroska szaladt, hangos sírással és a lány feje körül robbanó gránátok villantak. Az utca végén német katonák álltak és ágyúból lőtték a lányt. Ezt látta álmában Géza.

Oda akart futni. Piroskát megvédeni. De álmában nadrágja, kabátja olyan szűk volt, hogy mozdulni sem tudott.

Hirtelen Ráró meleg orrát érezte arcán. Még nem volt egészen ébren, de már tudta, hogy valami rendkívülinek kellett történnie. Ráró csak akkor keltette fel kis gazdáját, ha veszélyt neszeit.

Mikor a fiú felnyitotta szemeit, kézilámpást látott a sötétbe felvillanni. Hattyú, a pej kanca fehér szőre felfénylett a lámpafényben. Aztán Csillagra esett a világosság s aztán a két fakóra mellettük.

- Ezt a négy lovat átküldőm neked - suttogta egy férfihang, melyet Géza rögtön megismert. A földesúr volt, Farkas Elemér.

- Vajon mért jön a földesúr éj idején, mint holmi tolvaj a saját istállójába - villant át Géza fején. - És ha jön, mért nem gyújt világot? És mért suttog a sötétben? Mért nem beszél hangosan, mint máskor?

- Jól van - válaszolt valaki szintén halkan. A másik hangot Géza nem ismerte.

- De egy fillérrel sem adhatok többet, mint amennyit mondtam.

- Olyan olcsón nem adom a pompás állatokat.

- Már felírta őket a német gazdasági tiszt. Tudom. Holnap jön a jegyző és elrekvirálja ezt a négy lovat. Akkor még kevesebbet fog kapni értük a méltóságos úr.

- Hát akkor inkább lelövöm őket. De egy borravalóért nem adom oda.

A földbirtokos suttogó hangjából olyan szenvedély csapott ki, hogy a másik megijedt.

- Kár lenne a szép állatokért.

- Inkább lelövöm őket. Le én!

- No hát nem bánom. Megadom, amit kért. De...

A többit nem hallotta Géza. Az istállóajtó csikordult és a lovak lánca halkan megcsördült, amint a távozók után fordították fejüket.

Géza felugrott és az ajtóhoz szaladt, amely arasznyira nyitva maradt. Kikandikált a hasadékon. Az udvar a hold fényében, mint valami aranyvízbe merülve tágult előtte. A két férfi néhány lépésnyire az istálló árnyékában állt meg. Géza most a másikat is megismerte, a nagyhasú Sztojanovics volt. Gazdag szerb paraszt. A legdúsabb szőregi gazda.

- Csak aztán ügyeljetek rá - súgta Farkas, lovaglópálcájával hadonászva - hogy be ne eresszétek az átkozott németeket Jugoszláviába, mert különben a négy ló a te istállódban sem fog sok zabot fogyasztani. A német élelmezési tiszt megtalálja őket a te udvarodban, csak úgy, mint ahogy nálam megtalálta őket.

- A németek csapataikat Jugoszláviába csak átszállítják a görögök ellen. Tőlünk ők semmit sem akarnak.

- És ti ezt elhiszitek Hitlernek? Ha egyszer beeresztitek az országba a németet, benneteket is kirabol és gúzsba köt, mint bennünket.

- Akkor meg inkább raboljon. A háború még rosszabb - vakarta fülét a kövér Sztojanovics.

- Dehogy rosszabb! - suhogtatta lovaglópálcáját Farkas olyan hevesen, hogy magas karcsú alakja csípőben hajladozott utána. - A jugoszláv hadsereg egyike a legjobbaknak. Az angolok is segíteni fognak nektek. Legmagasabb helyről tudom. A magyar kormány is megelégelte a német szövetséget. Nem ok nélkül kötött örök béke szövetséget Jugoszláviával!

- De a jugoszláv kormány már Hitlerrel tárgyal.

- Árulás ez a szerb nép feje fölött! Ezt nem szabad engednetek.

- Mit tehetünk mi, kis parasztok?

- Kényszerítsétek kormányotokat, hogy védekezzék. Üssetek lármát! Tüntessetek! Üssétek a németeket agyon, ahol találjátok őket!

Gézát nagyon meglepte az a szenvedély, mellyel Farkas Elemér a szerb becsületről, a szerb bátorságról, a szerb nemzeti büszkeségről beszélt. Eddig földesurától csak a legmocskosabb szidalmakat hallotta a szerb banditákról, akikről azt mondta, hogy az első világháború után Magyarország déli részét »elrabolták«. Persze a földesúr azért szitkozódott, mert birtokának nagy része akkor Jugoszláviába került, mikor Szőreg és Horgos között is az új határvonalat meghúzták. Hát egyszerre úgy beszél, mint valami szerb hazafi? Mért uszítja Sztojanovicsot?

- Hát a németek rátámadnak Jugoszláviára - folytatta a földesúr - és a magyarok a ti oldalatokon lesznek. Biztos forrásból tudom. - Többet nem hallhatott Géza, mert a két férfi tovább ment. Nem haladtak a holdvilágos udvaron, holott úgy lett volna rövidebb az urasági kastélyhoz, hanem a gazdasági épületek árnyékában lapulva kerültek odáig.

Géza visszafeküdt Ráró jászla alá. De eltartott egy ideig, míg újra el tudott aludni. Mert rejtélyek és kérdések hemzsegtek fejében. Az első rejtély: hogyan szánhatta rá magát a földesúr, hogy eladja legkedvesebb lovait egy szerb parasztnak, még pedig potom áron? És éppen ennek a kövér Sztojanovicsnak, akit megvetett és még jobban gyűlölt, mint a többi szerbet, mert Sztojanovics volt most tulajdonosa az ő szőregi oldalon maradt földjeinek? Második kérdés. Ha már a német gazdasági tiszt meg a jegyző felírták a lovakat, akkor Farkas úrnak többé nem is volt jogában eladni őket? Hiszen holnap már el fognak jönni értük? Meg hogy Farkas méltóságos úr olyan nagyon dicsérte most egyszerre a szerbeket és a jugoszláv - magyar barátságról beszél?! Csupa rejtély.

Alig szenderedett el Géza, ismét felriadt.

- Géza! - hallotta urának letompított hangját. - Kelj föl, öltözz és gyere át az irodába.

- Rögtön, méltóságos úr! - Géza fölugrott és sietve tisztogatta ki hajából a szénát. Farkas méltóságos úr ott maradt és várt. A földesúr ott állt, míg az istállófiú felöltözött. Aztán Gézával sem ment a holdvilágos udvaron keresztül, hanem mint az elébb, a gazdasági épületek árnyékában. Körülkerülte a holdvilágos udvart.

- Csendesen! - suttogta a fiúnak, mikor az irodába vezető lépcsőn felhaladtak. Maga is lábujjhegyen járt.

- Miért? - csodálkozott magában Géza. - A saját házában...

Mikor az irodába értek. Farkas Elemér kulcsra bezárta az ajtót és behúzta a függönyöket, holott az iroda az emeleten volt, ahová ezen a lapos vidéken senki be nem láthatott.

Géza a szoba közepén állt meg és csodálkozva tekintett maga körül. Itt még nem volt soha. Hogyan is kerülhetne szegény istállófiú a földesúr irodájába? És most itt áll mégis éjnek idején. És milyen barátságosan szól hozzá az úr. Vajon miért? Mindeddig Géza csak nyers és goromba szavakat hallott tőle. Ha a földesúr megjelent az udvarban, hatalmas hangja a szérűktől a tehénistállókig úgy pattogott, mint a korbácsütés és mindenki a válla közé húzta a fejét. Ha hosszú léptekkel végigment az udvaron, lovaglópálcájával csattogtatva, verdesve fényes csizmaszárát, hogy a tyúkok is széjjel szaladtak előle. Csak az istállóbeli lovak emelték föl örvendezve fejüket. Mert lovait szerette Farkas Elemér.

Géza ijedten összerezzent, mikor hirtelen ura kezét érezte, aki hóna alá nyúlt és barátságosan késztette, hogy leüljön a nagy asztal mellé, a letakart lámpa alatt. Farkas Elemér, a földesúr poharat is tett a szegény istállófiú elé és bort töltött neki.

- Igyál, Géza fiam. Nem iszol? Annál jobb. Mert az éjjel még szükséged lesz eszedre... Ide hallgass...

Farkas Elemér azonban nem beszélt tovább. Izgatott, nagy léptekkel járkált fel s alá a szobában.

Géza figyelmesen vizsgálta urát. Veszedelmes ember, azt tudta, akinek nem lehet hinni. Fekete fürtök lógtak sápadt arcába. Bozontos, fekete szemöldökök rángtak mélyen fekvő, szúrós szemei fölött, míg rövidre nyírt fekete bajuszát rágta. Valami kojtorgott benne. Kis idő múlva megállt Géza előtt.

- Ide hallgass. Nagy dolgot akarok rád bízni, mert tudom, hogy okos, derék fiú vagy, becsületes magyar hazafi és nem vagy gyáva se. De meg kell esküdnöd, hogy senkinek egy árva szót sem szólsz felőle.

Géza hallgatott.

Farkas úr közelebb lépett és kezét nyújtotta: - Nos. add a kezed és mondd utánam:

- Esküszöm, hogy senkinek egy szót se mondok el abból, amit most beszélni fogunk.

Géza villámgyorsan átgondolta a dolgot. Ennyit nyugodtan megígérhetett. Belecsapott ura kezébe, mert nagyon kíváncsi volt.

- Esküszöm.

- Tudom, hogy a német élelmezési tiszt parancsára a rekviráló bizottság Rárót, Csillagot és a két fakót felírta a jegyzékébe. Holnap kora reggel akarják a kutyák lovaimat elvitetni. - Farkas Elemér sápadt arca eltorzult a dühtől. Kis szemei égtek, mint a szén. - Nem talál elég rühes gebét a parasztoknál a faluban? Pontosan az én legszebb lovaim kellenek neki? Kutyagumit kap tőlem, nem az én lovaimat!

A földesúr lovaglóostora úgy lecsapott az asztalra, hogy a poharak összekoccantak.

- Géza fiam - folytatta tompán - neked a lovakat át kell vinned Szőregre még az éjjel, úgy hogy senki ne vegye észre.

- Hiszen a határőrség mellett kell akkor lovagolnom, méltóságos úr.

- Nem kell, Átúsztatsz a Tiszán,

- Az tilos, méltóságos úr.

Farkas Elemér széket húzott oda és az istallófiú mellé ült. Még kezét is vállára tette.

- Hát az ember lovait elrabolni, azt szabad? Az országot kirabolni, ahogy minálunk a németek teszik, azt szabad? Szövetségeseik csontjáról a húst lerágni, azt szabad? Géza fiam, te okos fiú vagy. Érts meg. Nem teszed ingyen. - A földesúr hangja lenyűgözően forró lett. - Ha ez sikerül neked, akkor ősszel Szegedre küldelek a gimnáziumba az én költségemre. Tudom, hogy ez a vágyad. Forbáth tanító régen rágja miatta a fülemet. Meglesz, ha ezt a dolgot megcsinálod.

Gézának elakadt a lélegzete. A boldogság úgy bizsergett át rajta, mint valami hirtelen ijedelem. Első percben elsápadt, aztán elöntötte a vér arcát.

- A gimnáziumba? - kérdezte hihetetlenül dadogva.

- Becsületszavamra megteszem.

Olyan volt ez, mint a mesében, mint az álomban. Valószínűtlen. Azért Géza óvatosan válaszolt: - Ha a határőrök észrevesznek engem a vízen a lovakkal, lőni fognak rám, mint a csempészekre.

- Hát ne vegyenek észre! - Farkas úr egy bankót tett az asztalra. - Ez az ötpengős a tied. Ha átjutsz, még kétszerannyit kapsz.

- De ha mégis lőnek, méltóságos úr?

- Gyáva vagy? Félsz?

- Nem.

- Azt akarod, hogy a németek kapják meg a lovakat? Hogy pimasz német tisztek lovagoljanak a jó magyar lovakon? Akik még lovagolni se tudnak? Valami otromba német hentes üljön a Rárón és gyötörje véresre a véknyát?

- Nem! - kiáltott fel Géza. - Nem! Nem!

- Tehát te átúszol a lovakkal?

- Igen.

- De ez még nem minden. Neked odaát is kell maradnod, Géza fiam. Te a lovaknál maradsz.

- Hol? - Géza felemelte fejét.

- Sztojanovicsnál. Már megbeszéltem avval a szerb gazemberrel. Azt hiszed, hogy egy ilyen büdös rác parasztnak csak úgy eladom szép urasági lovaimat? Neked kell őket tovább gondoznod és megőrizned, hogy tönkre ne tegye őket.

- Hogyan őrizhetem meg őket - csodálkozott Géza - ha Sztojanovics megvette a lovakat? Hiszen akkor az ő tulajdona. Pénzt fizetett érte. Azt csinálja velük, amit akar.

- Azt ő csak hiszi, - sziszegett Farkas és vastag szemöldökei rángtak, kis szúrós szemei fölött. - Csak hiszi, hogy négy ilyen lovat alamizsnáért megvehet tőlem, csak azért, mert most meg kell őket mentenem a német rekvirálás elől. Ki akarja használni szorult helyzetemet. Az uzsorás! A tolvaj! Nem, soha! Nem sokáig fognak az én lovaim az ő piszkos istállójában maradni. Talán csak pár napig. Akkor jövünk mi! Jövünk és visszaveszünk mindent, ami a mienk. Nem csak a lovakat. Mindent!

- Hát háborúnk lesz a szerbekkel? - kérdezte a fiú lélegzetfojtva.

Mint a gőz a katlanban, forrt az izgalom Farkas Elemérben és szinte felemelte székéről. Fel és alá rohant a szobában, mintha már kedves lovai után futna.

- Mindent vissza, amit az átkozott szerbek elraboltak tőlünk. A földjeimet, amik a háború után a szőregi oldalon maradtak. Azt hitték a rác banditák, hogy örökre megtarthatják? Nem, nem, soha! Most mi vagyunk a soron! Visszajön a föld és vele a lovaim is.

Hirtelen, mintha bódulatból eszmélt volna, elhallgatott, megállt a szoba közepén és gyanakodva az ajtó felé tekintett. Aztán odament és hallgatódzott. Majd az ablakhoz lépett és a függönyök mögül kilesett. Géza csodálkozva kísérte tekintetével. Mit jelentsen mindez? Eladta a lovakat és néhány nap múlva vissza akarja őket hozni? Így csalja meg Sztojanovicsot? Meg az ő régi szőregi földjeit is most akarja visszaszerezni? Azért akar háborút? Azért uszította Sztojanovicsot is ellenállásra?

- Géza - kezdte újra Farkas suttogva. - Te most nagy és igen fontos megbízást kapsz.

A földesúr szemközt ült az istállófiúval és előre nyújtott ' nyakkal erősen a szemébe nézett.

- Most megmutathatod, milyen magyar hazafi vagy. A lovakat rád bízom. Ha észreveszed, hogy kezdődik...

- Hogy mi kezdődik, méltóságos úr?

Farkas riadt pillantást vetett az ajtóra és még halkabban suttogta:

- A háború! Ha megjön az első hír, ha elhangzik az első lövés, abban a percben neked a négy lóval el kell tűnnöd, annak a szerb disznónak istállójából. Senki meg ne találhasson benneteket, amíg honvédcsapataink be nem vonultak Szőregre. Akkor aztán nyugodtan előjöhetsz a lovakkal és mondhatod, hogy Farkas Elemér magyar földbirtokos tulajdona vagytok. Értetted?

Géza bólintott, de hallgatott. Mert a szavakat értette ugyan, de azt nem, hogy miként lehetne ez mind lehetséges. Hát nem azt mondotta a földesúr az udvarban a kövér Sztojanovicsnak: - Mi majd segíteni fogunk nektek a németek ellen? - De Géza kérdezni nem akart.

- Most megmutathatod, milyen híven szolgálsz engem és a hazádat. Jó magyar lovaknak nem szabad szerb zsákmánnyá lenniük. Honvédhuszároknak kell azokon lovagolniuk. Ha a lovak elvesznek, jobb, ha soha többé nem jössz haza. Megértettél?

A földesúr kis szúrós szemei fenyegetően húzódtak össze. Szúrtak, mint a forró tű Géza felé.

- De ha sikerülne minden, akkor a gimnáziumba kerülsz és doktor úr lesz belőled. Így. Megesküdtél, hogy senkinek erről egy szót se szólsz.

Géza némán bólintott. Így végződött a beszélgetés az irodában. Mikor kimentek a szobából, az ötpengős bankó az asztalon maradt. Géza nem vette el. A földesúr nem figyelmeztette rá.

Nemsokára megint az istállóban voltak. A földesúr megmutatta Gézának, hogyan dolgoznák a lókötők. A lovak patáira rongydarabokat kötöznek. Mint valami nagy papucsokban, úgy lépkedtek. De nem hallatszott lépésük. És a puha földön sem hagytak tiszta nyomokat. Mert nem látszott a nyomban a patkó rajza, hogy hol van a nyitott hátulja és az ívbe zárt hegye, hát nem lehetett tudni, melyik irányban mentek a lovak. Két lovat maga az úr vezetett ki az istállóból a kerten át és a hátsó ajtón keresztül, azután a kerítés mellett, ahová a hold már nem sütött, ki a Tiszapartra.

- Lemegy már a hold - suttogta Farkas Elemér. Éppen jókor jövünk. Két óra van éjfél után. Rövid az idő, mert egyszerre csak két lóval úszhatsz át.

- Átúsztatom én mind a négyet egyszerre.

- Hogyan? - csudálkozott Farkas Elemér.

- A Csillagra ülök és az egyik fakót kötőfékre fogom. Akkor a másik fakó biztosan utánunk jön. Hiszen egy fogatban járnak.

- És Ráró?

Géza arcán gyöngéd mosoly jelent meg.

- Ráró? - felelte - Ráró utánam jön, ahova én megyek. Csak meg kell mondanom neki, hogy hova úszunk.

A hold lement már és a Tisza tükre mintha még megőrizte volna az utolsó sugarakat. Mert a nagy, néma sötétségben tovább derengett halványan, mintha belülről világított volna. Enyhe szellő kelt és halkan suhogtatta a jegenyéket. Mintha csak álmukból riasztotta volna fel ez a különös esemény és egymással összesúgtak volna arról a fiúról, aki ott a víz közepén négy lóval úszik a jugoszláv part felé. A sötét víz fodrosodott a lovak magosra nyújtott nyaka körül és halkan csobogott. Az állatok neszelve, de nyugodtan úsztak a hűvös vízben, hiszen kisgazdájuk vezette őket. Géza az egyik fakót kötőféken fogta, a másik nem maradt el rudas párjától, Ráró pedig Géza baloldalán hágta nyugodt ütemben a vizet, néha orrával meg-megbökte a fiút. Géza megértette, hogy az okos állat most kérdez: mit jelentsen mindez:

De Géza saját magának se tudott választ adni erre a kérdésre. Az ő gondolatai most csak a szegedi gimnázium körül jártak.

Az igazság napfényre derül

Másnap reggel Géza a szőregi temető mögött állott a kútnál és arcát mosta.

- Géza! - kiáltott rá hirtelen egy csengő leányhang.

Géza hirtelen hátrafordult. Látni ugyan még nem látott, mert a víz szemére csurgott, de már mosolygott és húzogatta rövid ruhaujjait. Gondolta is, hogy jó lenne már valahonnan új kabátot szerezni.

Piroska állott előtte. Juhász Piroska. Géza mosolygott és szeplős, vizes arca fénylett a reggeli napban.

De Piroska nem mosolygott vissza, mint rendesen, hanem ráncolt szemöldökkel egészen közel lépett a fiúhoz.

- Géza, mit csinálsz te itt ilyen korán reggel Szőregen? - kérdezte halkan és nagyon komolyan.

A fiú vérvörös lett és lesütötte szemét. Erre a találkozásra és erre a kérdésre nem volt elkészülve. Hogy szó nélkül elforduljon, azt nem tehette. Hiszen nem idegennel állt szemben, hanem első unokanővérével, akivel jóformán együtt nőtt fel. Mert ő maga szegény árvagyerek létére Piroskáék házában élt, nagybácsijának, Juhász Bálintnak házánál.

Juhász Piroska ugyan már tizenkilencesztendős volt, de termetre kisebb Gézánál. Kisebb volt, mint egy játékbaba, pedig eljegyzett mátkája volt már Gruics Branko szőregi legénynek.

- Beszélj - kiáltotta Piroska szigorúan és apró kezét Géza vállára tette, aki mint nehéz teher alatt görnyedt meg alatta. Mert hiszen ő megesküdött, hogy senkinek egy szót sem árul el az éjszakai lóúsztatásról. Hazudni nem tudott. Piroskának hazudni meg már éppenséggel lehetetlenség volt.

- Hol aludtál az éjjel? - folytatta a leány a szigorú kihallgatást, akár a bíró.

- Egy szérűben a falu végén - felelte Géza halkan, anélkül, hogy tekintetét fel merte volna emelni. A kútvíz, melyet arcáról letörölni nem, volt ideje, mint kövér könnyek csur- gása csöpögött az orráról.

Piroska vizsga pillantással mérte végig a fiú gyűrött ruháját. (Géza újra ráncigáit egyet rövid ruhaujjain.) Hogy szénában töltötte az éjszakát, az kétségkívül meglátszott.

- És miért háltál egy szőregi szérűben?

Mert a kövér Sztojanovics elkergetett. Nem akar istállófiút etetni - mondotta. Ö nem magyar gróf. És kikerge- tett a házból.

Piroska nagy barna szemei felvillantak, mintha vidám hírt hallott volna.

Tehát Sztojánovicsnál jártál az éjjel? Úgy! És mért nem háltál otthon a gazdád istállójában mint rendesen?

Géza hallgatott és egyre túlrövid nadrágjára nézett, keserű érzessél. De akkor Piroska vállon ragadta és megrázta.

- Beszélj! - kiáltott haragosan. - Ha hallgatsz, akkor majd beszélnek mások. Azt mondják, hogy négy lovat loptál Farkas Elemér istállójából.

Géza elsápadt. Kék szemeit elborította a könny.

- Nem igaz! A méltóságos úr mondja, hogy én elloptam a lovakat?

- Hogy ő mit mond, azt nem tudjuk. A kocsisa meséli ezt az egész faluban.

Géza szeméből kicsordult a könny. Hangja reszketett.

- Piroska, nem igaz! Nem loptam el őket.

A lány nagy barna szemei melegen és jóságosán néztek vissza a fiúra.

- Akkor a földesúr tudtával hoztad el őket. Nyugodj meg. Én egy percig se hittem, hogy loptál. És Horgoson nem akadt ember, aki elhitte. De ki kell nyitnod a szádat neked is Géza, mert hogy a lovak eltűntek, az igaz.

- Én megesküdtem a méltóságos úrnak, hogy hallgatok.

- Úgy? Piroska felvetette és hátraszegte fejét, ami szokása volt, ha nagyon mérges vagy dacos lett. - Úgy? Hát megesketett a gazember? Hát akkor én fogom megmondani neked, hogy mi történt. Én nem fogadtam senkinek se hallgatást. Te pedig csak a fejedet rázod, ha nem találom el az igazat. Hát Farkas eladta suttyomban a lovakat Sztojanovicsnak, mert Nádassi jegyző már felírta őket, hogy elrekviráltatja. Mert ha paraszt lovát írják fel, azt mindjárt el is viszik. De a földesúrnak ráérő időt hagynak, hogy éjjel átlophassa lovait