Monica Murphy

Things I Wanted to Say

Amiket el akartam mondani

A mű eredeti címe: Things I Wanted to Say

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2021 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2023

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635803347

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lejátszási lista

Champagne Coast – Blood Orange

Rebel (if I lie) – Eli Rose

affection – BETWEEN FRIENDS

Monster – Shawn Mendes & Justin Bieber

that way – Tate McRae

Bitter – FLETCHER, Kito

Streets – Doja Cat

Daddy Issues – The Neighbourhood

Miss Summer – ODIE

sex money feelings die – Lykke Li

A teljes Amiket el akartam mondani lejátszási listát itt találod: spoti.fi/3xopqf9

PROLÓGUS

A múlt

EMLÉKSZEM ARRA, amikor először megláttam.

Nem vett észre, és nekem ez pont így volt jó. Így gátlástalanul bámulhattam. Lenyűgözött arcának csontszerkezete, testének mozgása, és az, hogy sosem mosolygott.

Miért nem mosolygott?

Akkoriban sokkal fiatalabbak voltunk. Ártatlanok? Nem hiszem, hogy ezt a szót bármikor is használhatnánk bármelyikünkre. Túl sokat láttunk és tettünk, így mire legközelebb találkoztunk, már túl messzire mentünk, nem lehetett megállítani. Ahogy minket sem.

És a sötétséget sem.

Egy manhattani partira kísértem el a szüleimet. Anyám nem akart elvinni. Jonas, a nevelőapám viszont ragaszkodott hozzá.

Hadd lássa, hogyan él valójában az a bizonyos egy százalék, mondta nevetve.

Anyám mérgesen nézett rá. Szereti azt hinni, hogy ő is az egy százalékhoz tartozik, Jonas hiába magyarázza, hogy ő mindössze dolgozik nekik.

Az épület, amelybe besétáltunk, az Upper East Side-on található, barátságos portásokkal és szigorú biztonsági őrökkel mindenütt. Az előcsarnok csupa üveg és fém. Elegáns és csillogó. Biztosan úgy néztem ki, mint egy vidéki trampli, a fejemet hátradöntöttem, úgy bámultam a magas mennyezetet, és elkápráztatott a felettem sziporkázó sok-sok izzó.

– Gyere már! – szólt rám anyám ingerülten. Ujját olyan szorosan fonta a felkarom köré, hogy szinte belém mart.

A lift csak úgy suhant felfelé. A penthouse szintre érkeztünk, és amint az ajtó kinyílt, olyan volt, mintha egy másik világba léptünk volna be. Senki sem üdvözölt minket, amikor betoppantunk a lakásba. Sőt, igazából odabent senki sem tartózkodott.

Minden hófehér volt. A bútorok. A falak. Csak a falakon lógó óriási festmények adtak némi színfoltot. A legtöbbjük absztrakt volt. Megálltam az egyik előtt, és oldalra döntött fejjel próbáltam rájönni, mit ábrázolhat. Anyám gyakorlatilag elrángatott előle, és az orra alatt azt dünnyögte, hogy nem lenne szabad ilyen közönséges alkotásokat közszemlére tenni gyerekek előtt. Jonas csak nevetett, és megkérdezte, mégis milyen gyerek jönne rá, hogy mit lát a képen.

Ekkor döbbentem rá – a festmény egy női nemi szervet ábrázolt egészen közelről.

Valahonnan azonban zajokat hallottam. Ahogy beljebb mentünk a lakásban, a zajok egyre erősödtek, aztán felbukkant egy csupa ablak fal. Azon túl gyönyörű emberek kavarogtak, és csapódtak kisebb csoportokba. Csak beszéltek, beszéltek, és beszéltek. Ittak, ittak, és ittak.

Mintha fejbe vágtak volna. Valósággal beleszédültem. Éltem-haltam az ilyesmiért. Sorsfordító volt, amikor anyám feleségül ment Jonas Weatherstone-hoz, aki igencsak jól keresett. Hatalmas összegeket tett zsebre. Anyám Jonas ingatlancégénél dolgozott, és egymásba szerettek. Jonas elhagyta a feleségét anyám kedvéért. A válás bonyodalmas volt, de végül Jonas és anyám összeházasodtak. Szerettem Jonasszal lakni. Kedves volt hozzám. A mi lakásunk is hatalmas volt, de közel sem ilyen.

Ehhez foghatót még sosem láttam.

Amint kiléptünk a teraszra, mindenütt felhőkarcolók nyúltak az ég felé. Úgy tűnt, akár meg is érinthetném őket, olyan közel voltak. A város fényei szikráztak, ragyogtak, de én észre sem vettem. Az kötött le, hogy az itt-ott letett pezsgőspoharakból kiigyam a maradékot. A buborékos ital csiklandozta a torkomat, és furán éreztem magam tőle. Tetszett ez a fura érzés. Az agyam zavaros lett tőle, és segített elfeledni a gondjaimat. Például a szüleimet. A mostohatestvéremet.

Az egészet.

Ő akkor vett észre, amikor épp az italokat lopkodtam, és csendesen odalépett hozzám. Letettem a poharat, úgy tettem, mintha valami mást nézegetnék. Ezen a partin csak mi voltunk gyerekek. Tizennégy voltam. Úgy tippeltem, a srác is annyi lehet.

A gimnázium előtti nyár volt, és már nagyon felnőttnek éreztem magam. Megnőtt a cicim, és nagyobb volt, mint a barátnőimé. Felfedeztem azt is, hogy amikor este az ágyban egy bizonyos ponton megérintem magam, szárnyalni kezdek, és amennyire lehetett, hajszoltam ezt az érzést. Yates folyton megpróbált a közelembe férkőzni, amikor a szüleink dolgoztak. Egyszer végigcsúsztatta a kezét a nadrágomon, megpróbált ott megérinteni, de rácsaptam.

Yates gusztustalan. A testvérem.

A mostohatestvérem, de akkor is.

A viszolygásom ellenére Yates kitartó ostroma miatt kívánatosnak éreztem magam. És igenis hatalom rejlik abban, amikor tudjuk, hogy valaki kíván minket. Ahogy ott ültem ezen a partin a pánt nélküli fekete ruhámban, pezsgőt szürcsölve, idősebbnek éreztem magam. Az, hogy ez a fiú, ez a nagyon szép, komoly fiú felfigyelt rám, kíváncsivá is tett.

Ki lehet? Mit akar tőlem?

– Kérsz saját pohárral? – kérdezi a fiú, és a mellettem lévő asztalon hagyott poharakra mutat. Mindegyiket utolsó cseppig kiittam.

Felpillantok, és látom, hogy átható tekintettel figyel. Fekete nadrágot és fehér inget visel, amelynek felhajtotta az ujját, így kilátszott az alkarja. A haja aranyló barna, majdnem, de nem egészen piszkosszőke, és az arca elképesztő. Kihívó.

Tökéletes.

Felállok, odalépek elé, és elgyönyörködöm a jégkék szemében megvillanó elismerésben.

– Igen, kérek.

Utánamegyek a bárpulthoz. Mond valamit a pultosnak, és odacsúsztat a férfinak egy ötvendolláros bankjegyet, miközben én ott állok, kellőképpen lenyűgözve. Odanyújtja nekem a poharat, magának pedig elvesz egy doboz sört, és az elülső zsebébe csúsztatja.

– Nem szereted a pezsgőt? – kérdezem, és lopva körbepillantok, idegesen szorongatva a pohár szárát. Senki sem figyel ránk, úgyhogy belekortyolok.

Finom.

– Nem – feleli. – Különben is, az olcsó löttyöktől megfájdul a fejem.

Fogalmam sincs, mi lehet a különbség, úgyhogy szentírásnak veszem, amit mond.

Azt is mindig elfogadom, amit adnak, így nem utasítom vissza ezt a pezsgővel csordultig teli potya poharat.

Bemegyek utána a lakásba, ahol a kinti zsibongás után síri csend fogad, amitől megborzongok. Vagy talán a maximumra állított légkondicionáló az oka, nem tudom. Beljebb megyünk a házba, és egy sötét folyosón lyukadunk ki, ahol az összes szobaajtó zárva.

– Az apám ott van az egyik szobában, és anyádat dugja – veti oda csak úgy mellesleg, épp amikor belekortyolok az italba.

Gyakorlatilag a srác arcába köpöm a pezsgőt. Döbbenten, nagyokat pislogva nézek rá.

– Mit mondtál?

Az arca egy jottányit sem változik.

– Jól hallottad.

– Anyám férjnél van.

– Az én apám meg nős. Mintha számítana. – Vállat von, majd előhúzza a dobozos sört a zsebéből. Felnyitja, és felszürcsöli a habot, mielőtt nagyot kortyolna belőle.

– Anya sosem tenne ilyet. – Amikor a srác egy szót sem szól, kényszert érzek, hogy tisztázzam. – Mármint nem dugna az apáddal.

Olyan felnőttes ezt a szót pezsgőt iszogatva kimondani ennek a fiúnak. Megint belekortyolok az italba, és hagyom, hogy a buborékok megüljenek a nyelvemen.

– Pedig így van. Az anyád egy ribanc. – Kiüríti a sörösdobozt, majd markába szorítva összenyomja, és ledobja a földre. A doboz hangosan zörögve pattog odébb.

Hirtelen feldühödöm. Anyámmal nem mindig jövök ki, de ez a srác még csak nem is ismeri.

– Ilyet nem mondhatsz.

– Nem-e? Hát pedig most mondtam. – Félredönti a fejét, és hunyorogva méreget. Mennyi düh van a szemében. És milyen fiatal. Néha én is feldühödöm, de nem így. – Te is ribanc vagy? Mint az anyukád?

– Baszd meg! – sziszegem, és az arcába löttyintem a pezsgőt.

Összerezzen, lassan letörli az arcát a kezével. Én csak állok ott, kapkodom a levegőt, és tudom, hogy mennem kéne, de túlságosan lenyűgöz a kibontakozóban lévő jelenet.

Nézem a srácot.

Mintha nem is velem történne. És még soha az életben nem tettem ilyesmit. Mégis ki vagyok? Mikor lettem ennyire bátor? Vagy ostoba?

– Kurva vagy – sziszegi. – Mint az anyád.

– Te meg egy seggfej! – vágok vissza, és épp sarkon fordulnék, hogy faképnél hagyjam, amikor elkapja a karom.

Megállít.

Az ujja belemélyed a húsomba, durván szorítja a felkaromat. Próbálok kiszabadulni a fogságból, megszabadulni tőle.

– Engedj el!

– Nem. – Gúnyosan elvigyorodik, és ekkor eljut a tudatomig, hogy ez a srác maga az ördög egy angyal babaarca mögé bújva. Nekilök a falnak, és úgy csapódom be, mint egy rongybaba, és kis híján lecsúszom a földre. Elkap, mielőtt összerogynék, felránt, és a testét az enyémnek nyomja. Fölém tornyosul, van vagy száznyolcvan centi, de karcsú. Sovány. Yates szélesebb. Vaskosabb. De ő tizenhat. Idősebb.

Ez a srác meg…

Még fiú.

– Te meg mit művelsz? – kérdezem a keze között vergődve. Emiatt viszont közelről érzem, és elfog a kíváncsiság. Mindenütt kemény. Masszív. Erősebb, mint amilyennek látszik.

– Szerintem tetszik ez neked. – A gúnyos mosoly még mindig ott van, és amikor nekem nyomja az altestét, valami mást is érzek.

Merevedése van.

Teljesen megdermedek, képtelen vagyok mozogni.

– Anyád legalább heti kétszer leszopja az apámat – suttogja. – Az irodájában látogatja meg. Munkaebédnek hazudják.

Eltátott szájjal nézek rá. Fogalmam sincs, miről beszél. Úgy értem, tudom, hogy mire céloz, de kizárt, hogy anya ilyesmit tenne.

Az. Ki. Van. Zárva.

– Faszszopó szád van – közli velem, és majdnem elpirulok a bóktól, de észbe kapok, hogy ez mégiscsak beteges és undorító, és sértésnek szánta.

– Fog be! – suttogom, mire ő elmosolyodik.

– Le akarod szopni az enyémet?

– Szó sem lehet róla. – Felszegem a fejem. Úgy beszélek, mint egy gőgös hercegnő.

Milyen lenne leszopni ennek a fiúnak a farkát? A lányok szoktak ilyet. Állandóan. Egyszer találtam egy magazint Yates szobájában, és lenyúltam tőle. Tele volt meztelen lányok fotójával. Párokkal mindenféle pózokban. A férfi pénisze a nő vaginájában. A szája a nő mellbimbóján. A pénisze a szájában, miközben a nő őzikeszemekkel néz fel rá, és az ujja a combja között van.

Most erre gondolok, mire bódító forróság árad szét a testemben, és egészen elgyengülök tőle.

Vagy talán a pezsgőtől.

– Lehet, hogy tetszene – mondja halvány mosollyal. A fogsora tökéletesen szabályos. Fogadok, hogy amikor igazán elmosolyodik, gyönyörű. Bár biztosra veszem, hogy nem mosolyog sokat.

– Nem fog – vágom rá határozottan.

– Csináltál már ilyet?

Dühösen megrázom a fejem.

– Akkor hadd legyek én az első.

– Nem. – Meglököm a vállát, de nem mozdul.

– Ne már! Az anyád az apám kurvája. Te lehetnél az enyém. – A fejét a sötét folyosón lévő zárt ajtók felé dönti. – Ahogy mondtam, most is az egyik szobában vannak. Fogadok, hogy anyád ott térdel előtte – gúnyolódik. – Fogadok, hogy lenyel minden egyes csepp ondót. Te is megtehetnéd ugyanezt a kedvemért.

– Baszd meg! – A szavai dühítők, ugyanakkor leheletnyit izgatók is. Még soha nem fordult elő, hogy ondóra gondoltam volna, miközben egy sráccal beszélgetek, arra meg főleg nem, hogy lenyeljem, vagy pénisz legyen a számban. Soha senki nem beszélt még velem így.

Senki.

Felnevet.

– Nem, te baszd meg. Az egész családod elcseszett.

– Aha, szerintem meg a te családod elcseszett – közlöm vele, és nekinyomom a csípőmet, hogy eltoljam magamtól.

Ez kicsit sem segít. Csak arra hívja fel a figyelmemet, mennyire kemény. És akaratlanul is arra gondolok, hogy miattam kemény.

Vannak barátnőim, akik már szexeltek. Például Lana a tornateremben Daviddel, a nyolcadikos ballagási buliban. Később azt mesélte, hogy egy hétig furán járt utána, akkora volt David farka. Nehezen hittem el, de ezt nem mondtam meg neki.

Most viszont kíváncsi lettem. Ennek a fiúnak a farka nagynak tűnik, nem mintha lenne mihez hasonlítanom. Látni akarom.

Meg akarom érinteni.

– Engedj el! – könyörgök összeszorított foggal, és vonaglani kezdek. Szerintem tetszik neki. Valamennyire nekem is.
Az ereje. Az, hogy túl gyenge vagyok, hogy kiszabaduljak. Vajon ez mit árul el rólam? Beteg vagyok. Ferde hajlamú. Fura.

Mindig ott volt bennem az, amit „a sötétségnek” nevezek. Még sosem találkoztam olyannal, akiben szintén ott lapul.

A srác közelebb hajol, a szája csak pár centire van az enyémtől, és érzem a leheletét. Meleg, és kissé sörszagú.

– Kényszeríts!

Az ösztöneimtől vezérelve már nyitom is a szám, hogy kiáltsak, de tudja, mire készülök.

Vagyis azonnal megcsókol.

Nyersen. Sokként éri a szervezetemet, és teljesen megdermedek. Az ajkát az enyémhez nyomja, nincs tapasztalata, bár én sem vagyok különösebben ügyes. De tudom, hogy lehet ennél jobb is. Gyengédebb.

Ajkamat az alsó ajkára zárom, és kicsit meghúzom. A srác lassít. Lenyugszik. A csók érzéki lesz. Kidugja a nyelvét, amivel meglep. Szétnyitom az ajkam, és a nyelve az enyémhez ér.

Az első felnőtt csókomat egy olyan fiúval élem át, aki anyámat leribancozta. Aki azt mondta, hogy lehetek a kurvája. El kéne löknöm magamtól. Átharaphatnám a nyelvét. Tökön rúghatnám.

De egyiket sem teszem meg. Ehelyett hagyom, hogy csókoljon, és te szent ég, annyira élvezem! Melegség árad szét az ereimben, belülről kifelé felhevít, és belekapaszkodom a srácba. A keze a derekamon. Megmarkolom az inge mellrészét. Érzem, hogy az erekciója megrándul, és az a titkos pont, amelyet nemrég fedeztem fel, bizseregni kezd.

Yates ezt akarja tőlem. Az a gusztustalan perverz. Soha nem fogom ezt megadni neki, mert egy család vagyunk, és ez undorító.

De minél tovább csókol ez a titokzatos fiú, annál inkább hajlandó vagyok fontolóra venni, hogy neki megadjak bármit, amit csak akar.

Olyan sokáig csókolózunk, hogy nem tudom, meddig bírjuk levegővel. Végül, végre, félbeszakítja a csókot. Kinyitom a szemem, és csak bámulom felnyílt, duzzadt ajkát. Lassan felemelem a tekintetemet, és látom, hogy engem néz.

Keze elindul a szoknyám szegélye felé, az ujja alásiklik, hogy megérintse a combom belső felét. Az alsó ajkamba harapok.

– Nedves vagy?

– Te meg miről beszélsz? – Persze tudom, de annyira fiatal. Mint én. Tudunk a szex létezéséről. Az interneten ott a sok pornó, de akkor is.

Úgy beszél hozzám, mint egy felnőtt. A fiúismerőseim még a mellemet sem érintenék meg, és ez a srác egyenesen a lábam közé nyúl.

– Mintha nem tudnád… – morogja megvetéssel a hangjában, és épp mondanék valamit. Tiltakoznék. Sértést vágnék a fejéhez.

De újra megcsókol, és mindent elfelejtek. Ez a csók már jobb. Gondolom, jó tanár vagyok. Lassú és gyengéd, a nyelve érintésétől sajogni kezdek. Felfedezi a szám minden zugát, kóstolgat, és én hagyom. Én is felfedezőútra indulok. A szánk nyitva, a nyelveink incselkedve nyalják egymást, és az egész testem bizsereg a várakozástól. Tétován megérintem, a kezem a nadrágja elejére vándorol, ő pedig a tenyeremnek nyomja magát, hogy érezzem, milyen kemény.

Lüktetek a combom között, és magamhoz akarok nyúlni.

Nem.

Azt akarom, hogy ő nyúljon hozzám.

– Nem is ismerlek – suttogom az ajka közé.

Gonosz mosollyal húzódik el.

– Hazudsz.

– Tényleg nem. – Össze vagyok zavarodva. Miért gondolja, hogy hazudok erről?

– Itt vagy nálunk. Az apám az egyik leggazdagabb ember az egész kibaszott világon. „Ó, nem is ismerlek.” – Csúfolódik, a hangja egészen magas lesz. Nevetséges.

Elönt a düh. Az után, ami az előbb történt, ki mer gúnyolni? Nem érdekel, milyen jól csókol, akkor is hatalmas seggfej.

– Szállj le rólam! – meglököm. Ez alkalommal hátratántorodik, és elenged. Botorkálva elindulok, majdnem megbotlom a földön heverő pezsgőspohár miatt, ahogy az utolsó pillanatban átlépek fölötte. Biztosan elejtettem dulakodás közben.

Nem is emlékszem rá, hogy kiesett volna a kezemből.

A srác utánam kiált, de eleresztem a fülem mellett, és futok, amennyire remegő lábam engedi. Kirohanok a teraszra, és anyámat keresem. A nevelőapámat, aki gyakorlatilag olyan, mintha az apám lenne. De egyiküket sem látom.

Hallom a fiút. A nevemet mondja, pedig nem is árultam el neki. Pánikba esve nézek körbe, félek, hogy el akar kapni. Felkészülök a legrosszabbra. Ekkor valaki megfogja a vállam, de…

Megfordulok, és az anyám az.

– Summer! Mit csinálsz? Úgy állsz itt, mint egy sóbálvány.

Szétárad bennem a megkönnyebbülés. Anyám nem is dug valamelyik szobában egy másik pasival. Itt van kint. Velem. A partin.

– Anya… – Rávetem magam, szorosan átölelem a derekát, mire meglepetten felnevet. A nyolcadik vége óta megállás nélkül veszekszünk. Minden barátom a Lancaster Gimnáziumba jár majd, és én is oda szeretnék. Kétségbeesetten akarok oda járni.

Jonas megvétózta. Azt akarja, hogy a St. Anthony’sba járjak, ahová ő is annak idején. Bent van a városban. Persze jó iskola, meg minden, de magányos leszek. A barátaim a bentlakásos gimiben lesznek, élik az életüket, én meg itt ragadok.

Egyedül. Yatesszel, aki harmadéves lesz. A szüleink állandóan úton vannak, így kettesben maradunk, és Yates hajthatatlan lesz. Addig fog fárasztani, míg végül megadom magam.

– Kicsim, mi a baj? Hiszen remegsz. – Anyu a hátamat simogatja, hogy megnyugtasson, és hirtelen elkap a rettegés, hogy ez az utolsó, hogy ezt csinálja. Hogy kedvesnek és ártatlannak hisz. Mintha egy darabot letörtek volna ma belőlem, és az a fiú ellopta az ajkával, a nyelvével és mohón kutató kezével.

Próbálok nevetni és elhúzódni anyától, mintha nem lenne semmi baj.

– Jól vagyok. Tényleg. Csak azt hittem… hogy elveszítettelek.

– Nagyon ki vagy vörösödve. – Gondterhelten néz rám, és két kezébe fogja az arcomat. – Ugye nem ittál?

Próbálok ártatlanul pislogni rá.

– Nem, anyu. Szent ég! Persze hogy nem.

– Jó. – Ez túl könnyen ment. El sem hiszem, hogy bevette. – Kerüld a pezsgőt! Tudom, hogy mennyire szeretsz csenni belőle pár kortyot.

Az arcom még jobban felhevül.

Most viszont anyu les körbe, én pedig szemügyre veszem. Alaposan.

Neki is piros az arca. A haja kócos a tarkóján, ráférne a fésülködés. Az egyik fülbevalója hiányzik. A ruhája gyűrött,
és el van tekeredve rajta. Meg kellene igazítania.

Jaj, ne…

Pont úgy néz ki, mint ahogy én érzem magam. Bár nem szexeltem azzal a sráccal, de hagytam, hogy megcsókoljon, és egy pillanatra el is feledkeztem magamról.

Anyu viszont úgy néz ki, mint aki legalább fél órára elfeledkezett magáról. Vagy még tovább is.

– Hol voltál? – kérdezem számonkérő hangon.

– Egész végig itt voltam kint. – Megint a szemembe néz, ajakfénnyel frissen bekent száját komoran biggyeszti le. – Te hol voltál?

– Itt kint. Egész végig. – A vállam felett hátrapillantok. Ott áll a srác, és minket néz. Egy férfi áll mellette, a fiú idősebb kiadása. Elképesztően jóképű, és olyan a kiállása, mintha a világon minden az övé lenne. A fiú engem figyel.

A férfi pedig anyámat.

A srác felvonja a szemöldökét, felém dönti a fejét. Elfordulok, nem akarom látni azt az önelégült, gúnyos képét, észbontóan szép arcát. Tudja, hogy rájöttem. Ő már rég rájött.

És a francba is, igaza volt.

ELSŐ FEJEZET

Summer

Végzős év

A LANCASTER GIMNÁZIUM megszentelt folyosóin lépdelek, fejemet lehajtva a lábamat bámulom, ahogy egymás elé teszem őket. Újra, meg újra, meg újra. Vadiúj, fényes félcipőm nyomja a lábujjamat, és a zöld-tengerészkék kockás gyapjúszoknyám szúrja a combomat. Emlékszem, még az első középiskolás év előtti nyáron mennyire, de mennyire vágytam ide, és hogy haragudtam, amikor a szüleim nem akarták kifizetni a hatalmas összeget azért, hogy a Lancasterbe járhassak.

Most itt vagyok, bár csak egyetlen évre. Az utolsó gimnáziumi évre. Augusztus vége van, és a levegő hűvös ugyan, hála az óceán felől érkező szellőnek, de a gyönyörű fa falborítású, és rémesen elavult hűtési rendszerű régi épületben fülledt a levegő. Egyáltalán van itt központi fűtés és szellőztetés?

Valószínűleg nincs.

– Gyere már – noszogat anyu a foga között szűrve a szavakat, és a csípője magasságában csettint, hogy menjek oda mellé.

Megszaporázom a lépteimet, felveszem a tempóját. Felemelem a fejem, és látom, hogy a többi diák kíváncsi tekintettel halad el mellettünk, végigmérik a jól ismert Lancaster-egyenruhámat.

Új lány. Ejtőernyős. Biztosra veszem, hogy érdeklem őket. Tuti rákeresnek a Google-on a nevemre, és tudomást szereznek a családi botrányunkról.

Én majdhogynem sértetlenül megúsztam. Anyu gondoskodott róla. Nem hagyhatta, hogy a jövőm odavesszen. Ismer ezt-azt, és a tekintélyét latba vetette, hogy engem megóvjon.

Ezért vagyok itt a Lancaster gimiben. A keleti part legelitebb bentlakásos iskolájában. Amelyet az ország egyik leggazdagabb, legrégibb családja alapított. A Lancasterek egészen a Vanderbiltek, az Astorok és a Rockefellerek koráig vezetik vissza magukat. A vagyonuk annyira régi, hogy a legtöbben nem is tudják, honnan ered.

Ahogy én sem. Valami olyasmit hallottam, hogy hajós szállítmányozással szerezték. Vagy olajjal? Megvettek minden megvásárolható földterületet a keleti parton, aztán az évek során eladogatták. Nem tudom. Nem is nagyon érdekel. Csak annyit tudok, hogy piszok gazdagok.

És anyám – az én szolid és illedelmes anyám – éveken át viszonyt folytatott Augustus Lancasterrel, e név ötödik viselőjével.

– Itt is vagyunk – trillázza anyám, és hallom az enyhe remegést a hangjában. Ideges miattam, ezért kihúzom magam, be akarom neki bizonyítani, hogy nem félek. – A titkárság.

Kinyitja az ajtót, és én megyek be elsőként. Rámosolygok a magas fapult mögött ülő idősebb nőre, aki lassan feláll. Tengerészkék kosztümöt visel, a blézere épp csak átéri terebélyes keblét.

– Jó reggelt! – Mosolyog a nő anyámra, majd a tekintete megállapodik rajtam. – Te vagy Summer Savage – mondja túlzottan barátságos mosollyal.

– Az édesanyja vagyok, Janine Weatherstone. – Mindig úgy nyújtja ki a kezét, mintha királynő lenne, aki üdvözli az alattvalóit. Látom, hogy ez egy leheletnyit sem hatja meg a nőt, de azért megfogja a kezét, finoman megrázza anyám ujja hegyét.

– Örvendek. Annyira örülünk, hogy Summer nálunk tölti az utolsó gimnáziumi évét. – A nő ekkor elkomorul. – Micsoda tragédia, ami történt. Fogadják őszinte részvétemet.

Anyu mérgesen néz rá. Ez az utolsó, amiről beszélni van kedve, főleg egy idegennel.

– Köszönöm – feleli kimérten. – Mr. Matthews fogadna minket?

A nő kihúzza magát.

– Természetesen! Gondoltam, elkérnék Summer órarendjét, hogy máris mehessen. Sajnos az első óra már elkezdődött. – Neheztelve néz rám. Mintha az én hibám lenne, hogy elkéstem.

Nem tehetek róla, hogy anyu egy örökkévalóságig pakolt, mielőtt eljöttünk a hotelból, és egész végig amiatt panaszkodott, hogy nem aludta ki magát. Én viszont hat óra óta fent vagyok, mert az idegességtől nem bírtam aludni.

– Igen, kérem, adja ide az órarendet – feleli anyu. – De előbb beszélnünk kell az igazgató úrral, mielőtt Summer órára menne. Biztos vagyok benne, hogy Mr. Matthews ad igazolást.

– Természetesen. – A nő, aki nyilván az igazgató titkárnője, felém nyújt egy halvány rózsaszín lapot. Anyu azonban kikapja a kezéből, átfutja az órarendet, én meg csak állok ott, és idegesen várom, hogy én is megnézhessem.

– Nem emelt szintű irodalomra osztották be – néz fel anyu, és a kezembe nyomja az órarendet. Látom, hogy ingerült.

Csalódottan futom végig a listát. Irodalomóra. Világvallások. Matematika. Emelt szintű francia. Az ebédszünet után egy lyukasóra, majd az utolsó óra az amerikai honismeret.

– Nekem jó ez az órarend – mondom anyámnak, de ő összeszorított szájjal rázza meg a fejét.

– Kiválóan fogalmazol, Summer. Állandóan a naplódba írogatsz – mondja anya halkan, de a szemem sarkából látom, hogy a titkárnő felkapja a fejét.

Elpirulok, és vállat vonok.

– Semmiség. Kérem, ne változtassa meg az órarendet. Jó lesz így.

– Fáradjanak be Matthews igazgató irodájába, és várják meg ott – mondja a nő a mögötte lévő félig nyitott ajtó felé intve. – Kint van valahol az iskolában, de szólok neki, hogy várják. Máris jön.

Bemegyek anyu után a zsúfolt irodába, és mindketten helyet foglalunk az óriási, díszes íróasztal előtt álló székeken, majd a titkárnő halk kattanással ránk csukja az ajtót. Amint anyu tudja, hogy kettesben maradtunk, rosszallva felém fordul.

– Nem értelek. Nem akarsz emelt szintű irodalomra járni?

– Nem akarok gondot okozni. – A baleset óta árnyéka vagyok önmagamnak, nem akarom magamra irányítani a figyelmet. – Ennyi is elég, nem gondolod? Sikerült protekcióval elintézned, hogy bejussak ide.

– Ez volt a legkevesebb, amit megtehettem, tekintve, hogy milyen régóta ismerem Augie-t – dünnyögi anyu hajdani szeretőjére utalva.

Arra a pasasra, aki végül elvált a feleségétől, hála az anyámmal hosszú évekig folytatott viszonynak. Hatalmas botrány lett belőle. Tele volt vele az internet és a bulvárlapok. Az eset összetörte a nevelőapám szívét. Aztán feldühítette.

Nem volt kellemes élmény.

Az ajtó hirtelen nyikorogva kinyílik, és egy jóvágású, idősebb férfi lép be rajta. Feltételezem, hogy Matthews igazgató úr. Ránk mosolyog, sötét szeme sarka ráncba fut, aztán még szélesebb lesz a mosolya, és kivillan vakítóan fehér fogsora. Becsukja az ajtót, majd megkerüli az asztalát, és megáll mögötte, mintha valami kerítés lenne, és úgy nyújt kezet anyámnak.

– Mrs. Weatherstone, micsoda öröm, hogy megismerhetem – mondja udvariasan, kellemes mimikával.

Anyu feláll, és sietve megrázza az igazgató kezét.

– Köszönöm, hogy fogadott minket, Mr. Matthews.

Mindketten elhelyezkednek a székükben, egymásra mosolyognak, én pedig nagyokat pislogok. Mintha teljesen megfeledkeztek volna rólam.

– A lányom, Summer – mondja anyu, és felém biccent.

– Summer, nagyon örülünk, hogy itt vagy, és a mi neves iskolánkba fogsz járni – fordul felém Mr. Matthews. A hangja meleg és őszinte. – Személyesen néztem át a bizonyítványodat, és mély benyomást tettek rám a választott tantárgyaid. És az érdemjegyeid.

– Köszönöm. – Jó tanuló vagyok. Korábbi éveimben kicsit elszaladt velem a ló, és sokat fiúztam, de mindig jó jegyeim voltak.

– Bár az elején akadtak gondjaid – folytatja, és a szemembe néz. – Gondolom, azóta összeszedted magad.

A hátam megfeszül, de bólintok.

– Igen, igazgató úr.

– Nem emelt szintű irodalomra osztották be – szól közbe anya, és én mérgesen nézek rá. De ő ügyet sem vet rám.
– Summer kiválóan fogalmaz. Az előző gimnáziumában az iskolai újságnál dolgozott. Díjakat is nyert az írásaival. Kivételes tehetség.

– Ó, attól tartok, itt a Lancasterben az emelt szintű irodalomra bekerülni kiváltság, nem pedig jog. Mr. Figueroa óráin a diákok három éven át keményen dolgoztak. Személyesen válogatja ki őket a harmadik tanév végén, és csak húszan vannak abban a csoportban. – Mr. Matthews az asztalára fekteti az alkarját, és összekulcsolja az ujjait. – Attól tartok, az ő beleegyezése nélkül Summert nem írathatjuk be az órájára.

– Esetleg válthatna pár szót a tanár úrral – csicsergi anya bűbájosan.

A férfi mosolya meg sem rezzen.

– Attól tartok, ez nem lehetséges.

– Esetleg felfoghatná szívességként. – Anyu hangja kissé keményebb lesz.

– Ez Mr. Figueroa órája, nem az enyém.

Anyu mosolya köddé válik.

– Akkor talán érdeklődöm Mr. Lancasternél, hátha ő tud ebben segíteni nekem.

Legszívesebben itt helyben meghalnék. Ez annyira ciki. Nem érdekel az emelt szintű irodalom. Nem akarok kitűnni. Jelenetet pedig végképp nem akarok rendezni. Kész rémálom lenne bemenni egy húszfős csoportba, amelynek a tagjai három éven át becsületesen végigjárták a szamárlétrát. Zsigerből utálnának.

Mr. Matthews ajka alig észrevehetően megremeg, és a tekintete elkomorul.

– Megoldom.

– Úgy legyen. – Anyám mosolya visszatér. Mély lélegzetet vesz, és odapillant rám. – Ez jelentősen megváltoztatná az órarendjét?

– Nem, nem hinném. – A férfi bosszúsan fordul a monitora felé. Gépelni kezd a billentyűzeten. A képernyő pont annyira áll ferdén, hogy látjuk a rajta megjelenő információkat.

A bizonyítványom. A korábbi tanáraim és a tanácsadóm feljegyzései az évek során. A legtöbb adminisztratív jellegű.

Summer zavarja a tanórát. Ok nélkül dühöng.

Rajtakapták, hogy a mosdóban cigarettázik. Két nap felfüggesztés.

Rajtakapták, hogy szexel a tornateremben. Öt nap felfüggesztés.

Behozták és megmotozták. A hátizsákjában megtalálták az édesanyja vényre kapható Xanaxát. Két nap felfüggesztés.

És ez csak a második év végéig.

A nevelőapám – isten nyugosztalja – a sarkára állt a Xanax-incidens után. Megfenyegetett, hogy katonaiskolába írat a középiskola hátralévő éveire. Sírtam és könyörögtem, térden állva esdekeltem, hogy ne küldjön el. Akkor is beírattak.
Ez a sors várt rám.

De akkor kibukott, hogy anyu viszonyt folytat Lancasterrel, így Jonas el is feledkezett rólam, és csak anyura koncentrált. Kiköltöztünk. Találtunk egy kisebb lakást. A média a családunkon csámcsogott, én pedig magamba fordultam. Többé nem okoztam gondot a suliban, és csakis a tanulmányaimra összpontosítottam. Elveszítettem az összes barátomat. Anyu pedig győzködte Jonast. Újra meg újra.

Míg végül tavasszal visszaköltöztünk hozzá. Yates is hamarosan hazajött az egyetemről, és nagyon örült nekem. Gyertyákat gyújtott a szobájában, és kényszerített, hogy találkozzam vele éjszaka. A számra tapasztotta a kezét, aztán a benyúlt a bugyimba, majd…

– Ó, pár órádat meg kell cserélnünk – szólal meg Mr. Matthews megakasztva a gondolataimat –, de ez nem okozhat problémát.

Lenyom pár billentyűt, visszafordítja maga felé a képernyőt, mintha hirtelen rájött volna, hogy mindent el tudunk olvasni, ami ott áll rólam. Anyu fenntartja a látszatot, de látom, hogy összeszorítja a száját, és a tekintete elfelhősödik.

Azok a régi emlékek nem kellemesek. Nem voltam boldog – távolról sem. Senki sem hallgatott rám. Csak akkor találtam teljes békére, amikor távol kerültem Yatestől, és csak anyu volt ott és én. Végül teljesen felőrölt, hogy egy fedél alatt kellett laknom Yatesszel, és muszáj elviselnem az ostromát. Végül feladtam az ellenállást. Egy idő után már nem is számoltam, hányszor.

És… iszonyatos volt.

A tudat, hogy az egész nyarat vele kell töltenem, az utolsó tanév előtti nyarat, végképp kiakasztott. Tettem valamit, ami szinte… ijesztő.

De legalább megszabadultam tőle.

Örökre.

– Elküldtem az új órarendet a nyomtatóra. Vivian oda fogja adni. Sok sikert mára, Summer – mondja Matthews igazgató, és sokat sejtetőn néz rám.

Szükséged lesz rá.

Hallani vélem a kimondatlan szavakat, ott keringenek a szobában. Anyunak persze fel sem tűnik, annyira elégedett, hogy végül elérte, amit akart. Feláll, és én is. Igyekszem úrrá lenni gyomrom remegésén.

– Köszönöm, hogy megértően fogadta az igényeinket
– mondja anyu. – Roppant hálásak vagyunk.

– Mi sem természetesebb. Bármit megteszek Mr. Lancaster… barátjáért – feleli.

Kihallom a mondat élét. Anyu is. Fejét felszegve vonul ki a parányi irodából, odakint kikapja Vivian kezéből a frissen kinyomtatott órarendet, még meg sem köszöni, úgy masírozik el mellette. Vivian dünnyög valamit az orra alatt, én pedig úgy teszek, mintha nem hallottam volna, pedig hallottam.

– Ribanc – ezt suttogta.

Anyám bárhová megy, ez a szó mindenhová követi, de ő profin ignorálja az embereket. Nem tudom, hogyan csinálja. Eszembe jut a fiú, akivel találkoztam. Annak a férfinak a fia, akivel anyunak viszonya volt. És a srác is azt mondta rá, hogy ribanc. Ezek az emlékek egész nap kísértenek, különösen akkor, amikor késő este egyedül fekszem az ágyamban. Emlékszem, milyen érzéseket keltett bennem az a srác. A kegyetlen szavaira, a brutális csókjára.

Azóta is ezt az érzést kergetem.

MÁSODIK FEJEZET

Summer

KORÁBBAN MEGYEK BE az emelt szintű irodalomra, mivel úgyis lemaradtam az eső órámról. Odalépek az íróasztalhoz, amelynél egy magas, sötét hajú férfi ül, és két diákkal beszélget. A lányok szépek, az egyenruhájuk kifogástalan, középen elválasztott hosszú hajuk ugyanolyan aranyszőke. Hátradöntött fejjel, gondtalanul nevetnek valamin, amit a tanár mondott, és irigylem a fesztelenségüket. Olyan magabiztosak, annyira öntudatosak, és értem, hogy miért. Már három éve járnak ide, beletették az időt és energiát, és most a csúcsra értek. A végzősök. Készen arra, hogy uralják az iskolát.

Erre itt vagyok én, beviharzom az órájukra, hála erőszakos anyámnak, mintha idetartoznék. Csakhogy nem tartozom ide.

És ezt tudom is.

Amikor mind felém fordulnak, arcukról süt a megvetés. Összehúzom magam, és remegő ujjakkal átnyújtom az órarendemet Mr. Figueroának.

– Jó napot. Ebbe a csoportba osztottak be – mondom.

A férfi az órarendre pillant, sötét szemöldökét összevonja.

– Attól tartok, itt valami tévedés történt.

Egy szót sem szólok. Csak körbenézek a teremben, és úgy teszek, mintha nem tudnám, mi zajlott az imént az igazgatói irodában.

Figueroa felveszi az íróasztalán lévő telefont, és beüti a három számjegyből álló melléket.

– Szia. Igen volna itt egy… – odasandít az órarendemre. – Summer Savage nevű diák, és azt állítja, hogy emelt szintű irodalomra küldtétek.

Elhallgat, és figyeli, amit Matthews igazgató mond neki, míg én legszívesebben a föld alá süllyednék. A lányok nyilván fülelnek, a tekintetüket rám kapják, aztán az egyikük odahajol a másikhoz, és a száját eltakarva súg neki valamit, hogy ne halljam.

Nem is próbálják titkolni, hogy rólam beszélnek. Feltételezem, ezen nem kellene meglepődnöm.

– Értem – mondja Figueroa halkan. Kissé fagyosan. – Akkor rendben. Köszönöm. – Leteszi a telefont, közömbös arccal rám néz, és visszaadja az órarendemet. – Keress egy helyet, és ülj le, Miss Savage. Az óra hamarosan kezdődik.

Szót fogadok, leülök a legelső padba, a terem legtávolabbi szélén. Előveszek egy új füzetet és a tollamat, amiről a fogammal szedem le a kupakot, aztán kinyitom a füzetet, és lesimítom az üres oldalt. Kényszert érzek, hogy írjak valamit a naplómba, de az a hátizsákom mélyén lapul, és nem akarom elővenni csak azért, hogy utána máris el kelljen tennem.

A napló rejti minden gondolatomat. Az érzéseimet. A jegyzeteimet és firkáimat. Papírfecniket, amiket meg akartam őrizni. A blokkot arról a napról, amikor a barátnőimmel elmentünk abba az új kávézóba, közvetlenül a költözésünk előtt. A jegyet Harry Styles koncertjére. Egy fenyegető üzenetet Yatestől. Egy gyűrött, pezsgőfoltos koktélszalvétát, amit arról a partiról hoztam el, ahol csókolóztam azzal a rémes sráccal. Sötétkék szalvéta, egy jókora
L betűvel a közepén.

L, mint Lancaster.

Néha szeretem fellapozni a naplómat, ujjammal végigsimítok a cetliken, újraolvasom a bejegyzéseimet. Némelyiket nehéz kibogarászni, például azt, amelyiket a tűz estéjéről írtam. Vagy a mostohatestvéremmel való dolgaimról. A vitáról a mostohaapámmal. A barátaimmal való összeveszésről.

Mások mosolyt csalnak az arcomra. Megint mások miatt visszavágyom a régi időkbe, amikor még fiatal és ártatlan voltam, és hittem, hogy élnek jó emberek a világon.

Most már nem vagyok annyira biztos benne, hogy egyáltalán léteznek ilyenek.

A diákok lassan beszivárognak az osztályterembe, és mindegyikük zavartan néz rám. Elvileg minden egyes személyt ismerniük kellene ebben a csoportban, ezért megértem, miért akadnak fenn a jelenlétemen.

– Oké, mind itt vagyunk? Azt hiszem, igen. – Figueroa feláll, és a fehér táblához lép, majd a kék tollal felírja rá: Rómeó és Júlia. – Üdvözöllek titeket a végzősök emelt szintű irodalomóráján. Igazán megtisztelő, hogy itt lehetek. – Elmosolyodik. Az osztály kuncog. A kupakot visszateszi a filctollra, és azzal mutat a táblára. – Ez volt a nyári kötelező olvasmány. Remélem, mindannyian alaposan felkészültek az ezzel kapcsolatos feladatokra.

Kétkedve pillant rám, én pedig válaszul elmosolyodom, majd a lap tetejére felírom: Rómeó és Júlia. Á, ez túl könnyű. Másodévben már elolvastam. Persze fel kell frissítenem, de emiatt a legkevésbé sem aggódom.

– Bizonyára észrevettétek, hogy új diák van sorainkban. Kérlek, köszönjetek Summernek! – Beszéd közben egyszer sem veszi le rólam a tekintetét, és én kapom el elsőként a szemem, mert feszengek a rám irányuló figyelem miatt.

Páran az orruk alatt köszönésfélét mormolnak, de nem túl sokan. Biztos utálnak, amiért itt vagyok közöttük. Az ő szemükben tuti nem tartozom közéjük.

Az ajtó hirtelen kivágódik, és egy fiú vonul be rajta, a fejét elfordítja, mert épp odakiált valakinek a folyosón. Az ajtó becsapódik mögötte, és hirtelen minden életre kel bennem. Kihúzom magam ültömben. A bőröm bizsereg. A szívem vadul dobol. A lélegzetem elakad, és izzadság gyöngyözik a homlokomon.

Tudom, ki ez. Eddig azt hajtogattam magamban, hogy nem lesz itt, de tévedtem.

Itt van.

Whit Lancaster. A srác, aki megcsókolt. Aki meg akart dugni, és lekurvázott, pedig még csak serdülők voltunk. Magasabb, mint amire emlékeztem. Jóval száznyolcvan centi felett, és a kötelező tengerészkék egyenzakót viseli. Az önteltsége kézzelfogható. Úgy masírozik be a terembe, mintha az övé lenne a suli, és gyakorlatilag ez így is van.

Végül is a családja neve áll a táblán.

Csak bámulom, annyira magával ragad az a fenséges arc. Szívfájdítóan gyönyörű. Metsző kék szempár, éles arccsontok, szép metszésű sasorr, feszes állkapocs. Az ajka telt, mély rózsaszínű, és a tanárra villantja ezerwattos, bár reménytelenül kamu mosolyát.

– Whit… Örömmel látom, hogy sikerült befutnod
– mondja Figueroa kimérten.

A lányok kuncognak. Whit szeme villámokat szór.

– Sajnálom. – Hallani, hogy egy leheletnyit sem sajnálja. A hangja mélyebb, mint amikor legutoljára hallottam. – Valami közbejött.

Rám sem néz, és én csak ülök ott, egészen kicsire összehúzom magam, a vállam előreesik, és leszegem a fejem. Nem akarom, hogy meglásson. Hogy felismerjen.

Az katasztrófa lenne. Utál.

Minden idegszálával.

Miért hittem azt, hogy egy évfolyammal felettem jár? Hogy nézhettem be ezt ennyire? Nem tudom, miért jutottam erre a következtetésre, de amint a gondolat felütötte a fejét, ott is maradt.

Az én hibám – mégpedig jókora.

Azon az estén, a találkozásunk után, amikor megkérdeztem anyámat, ki volt az a férfi, és megmondta a nevét, a Google-on rákerestem. Az egyik top találat egy fotó volt a Lancasterekről, mind az ötükről. Az apa magas, büszke és jóképű. Az anya vékony, negédes és hűvös. A két gyönyörű, egyforma mosolyú lány állt elöl egyforma ruhában. Whittaker Augustus Lancaster az apja mellett állt, és már akkor magasabb volt nála. Arcán alig palástolt ingerültség – annyira sütött a képről hogy szinte érezni lehetett. Minél tovább tanulmányoztam a fotót, annál kíváncsibb lettem.

Milyen család az övék? Tökéletesnek tűntek, de most már tudom, hogy a képek hazudnak. Tizennégy évesen nem hittem el Whitnek, amikor azt mondta, hogy anyám viszonyt folytat az apjával. Képtelenségnek tartottam még a felvetést is. Úgy imádtam a nevelőapámat, mintha a saját apám lett volna, és azt hittem, anyám is így érez.

Később megtudtam, mekkorát tévedtem.

A botrány hamarosan kitört. Második évfolyamos voltam a gimiben, amikor nyilvánosságra hozták a Lancaster-válás hírét, hála egy botrányos fényképnek, rajta Augustus Lancasterrel kompromittáló helyzetben.

Az anyámmal.

Az én elegáns, mindig összeszedett anyámmal, aki sosem mutatkozott rendetlen külsővel. Akkor kapták le őket, amikor épp kiléptek egy lepukkant belvárosi hotelból, anyám szép arcát hatalmas napszemüveg takarta. Mindössze egy övvel lazán összefogott Celine ballonkabátot viselt, amelynek a szegélyét felkapta a szél, és felfedte anyám hosszú, csupasz lábát.

Egészen a csípőjéig. Bugyinak a leghalványabb jele sem volt.

A sajtó felbolydult. Anyu meztelen volt a kabát alatt, sugallták, és feltételeztem, hogy igazuk is volt.

És mindenki más is így gondolta.

Akkoriban épp semmi sem történt a nagyvilágban, ezért országos botrány kerekedett belőle. Amiből a Lancaster család nem teljesen épült fel. A mi családunk sem feltétlenül épült fel belőle.

Mint a legidősebb gyerek, és egyetlen fiú, Whit a családi vagyon örököse. Vagyis a kiterjedt Lancaster-család vagyonának egyik örököse. De az apja a legidősebb fiú legidősebb fiának a legidősebb fia…

Nemzedékekre visszamenően dúsgazdagok – olyan régóta, amennyire ebben az országban csak lehetséges. A Lancaster gimnáziumot több mint százhúsz éve alapították, és minden egyes Lancaster ebbe az iskolába járt, mielőtt egyetemre mentek, és nagy dolgokba fogtak.

Anyám afférja Augustusszal örökre megváltoztatta az életüket. Whit anyja, Sylvia, aki a Rhode Island-i Whittakerek leszármazottja – egy másik vagyonos családé, bár nem annyira közismertek, mint a Lancasterek. Jókora összeget kapott a válási megállapodás révén. Egyik Lancaster sem beszélhet a részletekről, sem arról, hogy pontosan miért is váltak el. Szájkosár van rajtuk. De mindenki tudja, miért ért véget a házasságuk.

Anyám miatt.

Bár nekünk is van pénzünk, egyenesen csórónak számítunk a Lancasterekhez képest, és bizonyos körökben a pénz sérthetetlenné teszi az embert vagy egy családot. Vagyis anyámat odadobták a farkasok – azaz a lesifotósok és a társasági oldalak – elé, és ők ízekre szedték. A tetemét pedig szétszaggatták, és szétszórták New York-szerte. Az emberek sutyorogtak. A celeb szennylapok és blogok vidáman harsogták a nevét, újra meg újra meg újra leközölték a kilátszó csípőjéről készült fotót. Az ABC oknyomozó műsora, a 20/20, a tűzeset után kétórás különkiadással jelentkezett az afférról és a pusztító utórengésről.

Mindig igyekszem elhessegetni a tűz gondolatát. A családi botrányunk tragédiába torkollott, miközben a Lancasterek viszonylag sértetlenül megúszták. A pénz védelmet nyújt. Elszigetel. Akik nyernek az élet játékában, mindig akkor nyernek, ha nekik van a legtöbb pénzük.

Nem tisztességes, de ki mondta, hogy az élet fair? Én is megtanultam a saját káromon.

Nézzük csak meg a Lancastereket! Az affér és az azt követő botrány ellenére ugyanolyan kiváltságosak, mint előtte. Időnként még fel-felbukkannak a teljes családról készült közös fotók. Íme, a modern család: még a válás után is kijönnek egymással. A gyerekek érdekében, áradozott minden cikk.

Míg minket anyuval meghurcoltak, bemocskoltak. Összetörtek. Kitaszítottak abból a társadalomból, amely korábban tárt karokkal fogadott minket – különösen őt és Jonast.

Hirtelen felötlik bennem egy gondolat: a Lancaster lányok is ide járnak?

Biztosan.

Sylvie és Caroline meseszép. Az egyikük táncos, de nem emlékszem, melyikük. Viszont a Lancaster név továbbvitelének terhe egyedül Whit vállát nyomja.

A fejemet továbbra is leszegem, és úgy figyelem, ahogy Whit elsétál a padok előtt, és leül a tőlem legmesszebb eső sorba, a terem túlsó végében. Az arca akár a kő, az ajkát lebiggyeszti, és úgy néz mérgesen az előttünk álló tanárra.

Meg mertem volna rá esküdni, hogy Whit idősebb nálam. Az első és egyetlen találkozásunk idején egyértelműen úgy viselkedett, mintha idősebb lenne. Olyan megcsömörlött volt, mintha már mindent látott és kipróbált volna, és semmi sem nyűgözné le.

Most is ilyen arcot vág. Nem sokat változott három év alatt. Mintha máris halálosan ráunt volna az életre.

Iszonyatosan hálás vagyok, hogy nem vett észre.

Dermedten ülök a székemen, miközben Figueroa folytatja az előadását, és egyre csak locsog a szerelmes tizenévesek kapcsolatáról, akik mindent feláldoztak – még az életüket is – azért, amit szerelemnek hittek.

– De valóban szerelem volt? – teszi fel Figueroa egyszer csak a kérdést. – Fiatalabbak, mint ti mind. A történészek szerint Júlia alig lehetett tizennégy. Feltételezhetően Rómeó idősebb volt, talán tizenhat, legfeljebb tizenhét. Mire betöltené a tizennyolcat, akár nős ember, apa lehetne.

– Mekkora szívás – dünnyögi az egyik fiú, mire mindenki felnevet.

– Valóban – mondja Figueroa, és rosszallva néz a srácra, aki válaszul csak vigyorog. – De így ment ez akkoriban. Így ment ez évszázadokon át. Csak a közelmúltban, a modern időkben fogadtuk el társadalmilag, hogy az emberek idősebb korban házasodnak. Ráadásul egyre többen egyre később lesznek szülők. Ezt a szüleiteknek köszönhetitek.

– Én szart sem köszönök a szüleimnek.

Ezt Whit vetette oda.

– Mr. Lancaster, mindig nagyra értékelem a színes hozzászólásait az óráimon. Szellemes és szórakoztató, mint mindig. – Mr. Figueroa gúnyolódása sokat sejtető. Valaki nem örül, hogy az iskola névadójának leszármazottja itt ül a termében.

De feltételezem, semmit sem tehet ez ellen.

Tovább folyik az eszmecsere a Rómeó és Júliáról, én pedig vadul jegyzetelek, a szememet le sem veszem a füzetemről gyakorlatilag az óra végéig. Nem akarom senki figyelmét magamra vonni. Sem a tanárét – aki bosszús, amiért ráerőltettek, pedig gőze sincs, milyen ember vagyok, vagy milyenek a jegyeim –, sem a diákokét, akik keményen dolgoztak,
és kiérdemelték a helyüket, míg én úgy sétáltam be ide, mintha nekem a két szép szememért automatikusan járna.

Érdekelne, Whittel is ez történt-e. Vajon bármit megkap, amit csak akar, csupán a neve révén? Vagy tényleg okos? Jól tanul? Vagy seggfejként viselkedik, és nulla erőfeszítést tesz? Nem kell betartania az iskola szigorú szabályait – velünk ellentétben.

Megszólal a csengő. Sietve összeszedem a holmimat, a vállamra kanyarítom a hátizsákomat, és hátra sem nézek, úgy megyek ki a teremből. Átfutom a kezemben szorongatott órarendemet, és látom, hogy a következő óra matek.

A tantárgy, amit a legkevésbé kedvelek.

A széles folyosón özönlenek a diákok, mind a követező órára sietünk, és mindenki totál egyforma az egyenruhában. Bár magániskolába jártam Manhattanben, ott nem kellett egyenruhát viselnünk. Nem szoktam hozzá a szúrós gyapjúszoknyához, a fojtogató, gombos blúzhoz. És a blézer?

Utálom. Már most folyik rólam a víz.

A tekintetem a többi lány szoknyájára téved, ahogy elhaladok mellettük. Némelyik extra rövid, ezért azt feltételezem, hogy a derékpántnál visszahajtották. Nem tudom nem észrevenni, hogy mindnek gyönyörű a haja. Élénk színű rúzs a szájukon, a szemükön drámai hatású smink. Rikítóra festett körmök. Így tűnnek ki a tömegből.

Az én hosszú barna hajam egyszerű lófarokba van hátrafogva. Semmi festék a körmömön vagy az arcomon. Némi szempillaspirál az egyetlen, amit ma reggel a külsőmre áldoztam, és ezekhez a lányokhoz képest egyenesen unalmasnak érzem magam.

Talán ez jó is így. Nem akarok kitűnni. Nem akarom, hogy bárki is észrevegyen. Ha tudtam volna, hogy Whit is ide jár, nem akartam volna idejönni. A Lancasterekkel kapcsolatos internetes kutakodásom ellenére nem jöttem rá, hogy Whit még mindig a Lancaster gimi diákja, és ez óriási hiba volt. Több eszem is lehetett volna.

Tudnom kellett volna, ennyi.

Bár az internet népe rendszeresen csámcsogott anyu és Augustus viszonyán, és rengeteg könyvet és online cikket írtak a Lancasterek korábbi generációiról, nincs túl sok információ a mostani nemzedékről. Talán az életkoruk miatt tiszteletben tartják a magánélet szentségét. És Whit sem igazán mutogatja magát. Van egy unokatestvére, Brooks Lancaster, aki influenszer az Instagramon. A srácnak van egy saját YouTube-csatornája, és elég nagyot fut a TikTokon is. Ő az, aki híres.

Talán Whit inkább kerüli a rivaldafényt.

Bemegyek a matekterembe, és leülök a leghátsó sorba. Úgy döntök, az óra végéig itt húzom meg magam. Nem is értem, irodalomórán miért ültem előre… Dacból? Figueroa felbosszantott. Tekintve, hogy mind végzősök vagyunk az emelt szintű irodalmon, a Rómeó és Júlia elég elcsépelt kötelező olvasmánynak.

De nyilván nem fogok panaszkodni. Sőt, inkább hálás vagyok, mivel már elolvastam a színdarabot. Legalább nem maradtam le semmivel.

Egy idősebb nő lép be a terembe, és hangosan becsapja az ajtót, majd elfordítja a zárat. Sietős léptekkel odamegy az asztalához, ott megáll, és feszes mosollyal fordul felénk.

– Üdvözlök mindenkit a matematikaórán. Ha valaki nem tudná, ki vagyok, a nevem Miss Falk. Azaz Falkavezér. – Elmosolyodik.

Senki sem nevet. Gondolom, megértették a célzást.

Körbeadja a tanmenetet, és felsorolja, mi mindent vár el tőlünk. Kiosztja a tankönyveket is, és mindenki kap egy lapot, rajta a házi feladattal. Azt állítja, fel akarja mérni a képességeinket. A lapra pillantok, és gondterhelten nézem a feladatokat.

– Valami gond van? – kérdezi Miss Falk, és megáll az asztalom mellett.

Felnézek a tanárnőre, aki kíváncsian méreget.

– Nem, nincs – rázom meg a fejemet.

– Akkor jó. Isten hozta a Lancasterben, Miss Savage
– mondja, és már ott sincs.

Páran odafordulnak a székükön, és nyíltan megbámulnak. Halványan rájuk mosolygok, majd lehajtom a fejem. Utálom a figyelmet. Nem akarom, hogy rájöjjenek, ki vagyok. Mindig is utáltam, hogy kénytelen vagyok apám nevét viselni. Olyan emberét, akit nem is ismerek. Aki le se szart, és soha nem is érdekeltem. Weatherstone akartam lenni, mint anyu, mint a nevelőapám, Jonas. Vagy akár a mostohabátyám, Yates.

Yates Weatherstone nagy falat. Szó szerint és átvitt értelemben is.

A gyomrom felfordul a gondolatra.

A következő óra francia. Bemegyek a tanterembe, ahol egy kis, lelkes csoport fogad. A tanárnő fiatal, arra kér minket, hogy szólítsuk Amélie-nek. Hadarva beszél franciául. Tényleg Franciaországból jött, és a csoportban többnyire lányok vannak, amitől lassan megnyugszom. Mindenkinek bemutatkozom franciául, és ők válaszul kedvesen mosolyognak, bólogatnak.

Övék az első barátságos arc ezen a napon.

Az ebédszünetben az ebédlőbe megyek, ahol egyenesen lenyűgöz az ételválaszték. Összeállítok egy salátát a salátabárban, majd utat török magamnak a zsúfolt asztalok között. Bosszant, hogy senkit sem ismerek. Két lány a franciaóráról kiszúr, és odahív, ezért leülök közéjük, és csendben majszolom a salátámat, miközben a többiek beszélgetnek.

– Szent ég, ott van Whit… – mondja egyikük, és a szívére teszi a kezét. – Annyira dögös. Komolyan mondom, tavaly óta még jobban néz ki. Milyen szépen lebarnult.

Kizárt, hogy odaforduljak, és megnézzem. Ha meglátná az arcom, tuti, hogy felismerne. Naná. A média a mi arcunkat nem mutatta, de azért pontosan tudja, hogy ki vagyok. Ahogyan én is tudom, ő kicsoda.

– Szadista – mondja a másik lány. A neve Jane, és távolról sem unalmas. Tökéletes vonásaival és karcsú, magas testével olyan, mint egy modell. – Azt hallottam, szereti bántani a lányokat, miközben… khm… dugja őket.

– Mégis mi a fenéről beszélsz? – kérdezi a másik. Csak nézem, próbálok rájönni a nevére, de nem emlékszem.

Túl sok új dolgot kellett megjegyeznem, hogy mindenre emlékezzek, főleg ennyi névre.

Jane közelebb hajol, és halkabban folytatja.

– Farah kavart vele tavaly. Semmi komoly, de egy ideig elvoltak. Összejöttek. Whit nagyon követelőző volt, ezt mondta. Valahányszor megcsókolta, a nyakára tette a kezét. Mintha le akarta volna fogni. Farah azt mesélte, néha meg is szorította, mintha… fojtogatni próbálta volna.

A másik lány hüledezik. Én egy szót sem szólok, de persze amit mondott, az beindította a képzeletemet. Engem nem ijeszt meg. Sőt, meg sem döbbent.

El tudom képzelni, hogy Whit élvezi az ilyesmit. Tizennégy évesen is brutális volt. Hová fejlődhetett az érdeklődése?

– Ez undorító – jelenti ki fintorogva az a lány, akinek a nevére nem emlékszem.

Jane elvigyorodik, és hullámos szőke haját átveti a vállán.

– Szerintem elég dögös.

Figyelem. Ahogy kidurrantja az élénk pink rágóját – semmit nem eszik ebédre –, és a fontoskodó manírjait. Ez a lány nem tudna elbánni Whit Lancasterrel. Whit egyetlen érintéssel elpusztítaná. Egyetlen pillantással.

– Annyira jó pasi, szerintem el tudnám viselni a furcsaságait. – A lány felnevet, majd felém fordul. Hirtelen eszembe jut, hogy Caitlyn a neve. – Találkoztál már Whittel?

Lassan megrázom a fejem, de egyébként csendben maradok. Szóban semmit sem erősítek meg, de nem is tagadok.

– A családjáé a suli. Whit mindenekfelett áll – teszi hozzá.

– Hogy tetszik a Lancaster? – kérdezi Jane. A haját a füle mögé simítja, és kipukkasztja a rágólufit.

– Elég sok így egyszerre – felelem őszintén, majd bekapok egy falat salátát.

– A koleszban laksz? Vagy bejárós vagy? – A kérdést Caitlyntől kapom.

– Koleszos vagyok – felelem, és leszegem a tekintetem. Hála annak, hogy anyu ismeri Augustus Lancastert, az utolsó pillanatban kaptam egy egyszemélyes szobát, ami egészen biztos, hogy szokatlan. Vagyis senkivel sem kell osztoznom. Úgy hallottam, ez ritkaság.

Persze kivételeznek velem, csak mert anyu ismeri a Lancastereket. Ami elég bizarr, de mindegy. Ki kell használnom, ahol csak lehet.

– Eddig melyik suliba jártál? – érdeklődik Jane, és iszik egy kortyot a vizespalackjából. A szeme csillog, ahogy tanulmányoz, és biztosra veszem, hogy megpróbál kiismerni.

Nem bízom benne. Valamiért nyugtalansággal tölt el. De persze senkiben sem bízom. Már nem.

Annyiszor megégettem magam, hogy nehezen engedek fel.

– A Billingtonba, Manhattanben – felelem halvány mosollyal.

Ezzel mindkettejüket lenyűgözöm.

Ez az egyik legjobb magániskola Manhattanben. Jonas az iskolabizottság tagja volt, míg Yates oda járt. Yates emiatt úszhatott meg annyi mindent – Jonas nagylelkű adományainak és bizottsági pozíciójának köszönhetően bármit elnéztek.

Szívességet tettem a világnak, amikor elintéztem Yatest. Nem mintha bármi köszönetet kapnék érte.

Nem mintha bárki is tudná, pontosan mit tettem.

Az ebédszünet hátralévő részében semmiségekről csevegünk, de az idő múlásával egyre jobban felforrósodik a lapockáim közötti pont. Mintha valaki figyelne. Nem merek hátranézni.

Túlságosan félek, ha odafordulok, Whit Lancaster hideg, vizslató tekintetével találkozom.

HARMADIK FEJEZET

Summer

AZ EBÉDSZÜNET UTÁN lyukas órám van, bár valójában tanulószobai elfoglaltságnak számít. Bemegyek a könyvtárba, és keresek egy nyugis helyet a tágas épületben. Leülök egy szabad asztalhoz. Előszedem a matekleckét, de csak úgy összecsapom, mert elvonja a figyelmemet a meseszép épületbelső. A mennyezet magas, a gótikus ablakok csodás ólomüvegből készültek. Ilyesmit az ember boszorkányokról és varázslókról szóló filmekben szokott látni.

A mobilom üzenetet jelez, ezért megnézem, ki írt rám. Anya az.

Kezdesz beilleszkedni?

Egyelőre nem válaszolok rá. Nem mintha anyát érdekelné. Már hazafelé tart, a lakásba, amelyet Jonas halála után megörökölt. Nincs több lépcsőzés az ötödikre. Az élete végig nem lesz semmi gondja. Ha mázlim van, rám is hagy egy keveset, amikor meghal.

Bár tudva, hogy mennyire imád költekezni, valószínűleg nem lesz ekkora mázlim.

Mások is vannak a könyvtárban, halkan, összedugott fejjel beszélgetnek, pletykálnak, mosolyognak és nevetgélnek. A látványuktól sóvárogni kezdek a barátaim után a régi sulimból. Hiányoznak. De amikor kitört a botrány Yates és miattam, közvetlenül a tűzeset előtt, soha többé nem voltam képes ott mutatkozni. Mindenki tudta, mit tett velem a mostohatestvérem.

És az égadta világon senki egy lépést sem tett, hogy megakadályozza.

Lenyelem a haragomat, és inkább a matekházira összpontosítok. Észre sem veszem a lépések zaját, míg rám nem köszön egy halk, női hang.

Akkorát ugrom, hogy majdnem leesem a székről. Felkapom a fejem. Egy lány áll az asztalomnál.

Szégyellősen mosolyog, hosszú, sötétszőke haja jóval a válla alá ér. Szinte a derekáig. Az arca sápadt, a kék szeme űzött, és rózsabimbóajkával mosolyog, amely élénkvörösnek hat hófehér bőréhez képest.

– Új vagy.

Önkéntelenül rámosolygok.

– Igen.

– Ideülhetek hozzád?

Az asztal körül lévő három üres szék felé intek.

– Csak nyugodtan.

Leül a hozzám legközelebb eső székre, és hangos puffanással az asztalra dobja a hátizsákját. Nézem, ahogy beletúr, majd előhalássza a történelemkönyvét, amit úgy csap oda az asztalra, hogy visszhangzik tőle az olvasóterem. Valaki a távolban azt sziszegi:

– Pszt!

Biztos vagyok benne, hogy az illető a recepción.

– Utálja a zajt – magyarázza a lány halvány mosollyal.

– Ki?

– A könyvtáros. Miss Taylor. Olyan öreg, mint ez az épület. – A lány felnevet, és önkéntelenül csatlakozom hozzá. A nevetése ragályos, és azonnal felengedek a társaságában. Sokkal inkább, mint azzal a kettővel az ebédszünetben. – Észrevetted, mennyi vénlány dolgozik itt? Szerintem az aggszűz tanárok ide jönnek meghalni.

Még hangosabban kacag. Egy angyalra emlékeztet, de egyértelműen némi ördögi beütéssel.

Egyre szimpatikusabb ez a lány.

– Tetszik a suli? – kérdezi.

– Klassz – vonom meg a vállam, és megint odalesek a matekleckére. Még egy feladatot meg kell oldanom, aztán kész is vagyok.

Közelebb hajol, és rekedten az suttogja:

– Könnyű.

Felvonom a szemöldökömet.

– Gondolod?

– Tudom. – Hátrales, mintha ellenőrizni akarná, hogy senki sincs a közelben, majd visszafordul felém. – Harmadéves vagyok. Te végzős?

Bólintok, de nem értem, honnan tudja.

– Igen.

– A Billingtonba jártál? – Halkan füttyent, amikor felvonom a szemöldökömet. – Az menő hely.

– És ez a hely nem az? – kérdezem kiszáradt torokkal, dobogó szívvel.

Honnan tudja, melyik suliba jártam?

Vállat von.

– Ez semmi.

Olyan lekezelők a szavai. Ezek szerint a Lancaster gimi nem nyűgözi le.

– Mindig ide jártál? – kérdezem. Ez az egyetlen magyarázata, hogy nem látja, mennyire szép ez a hely. A régi épületek, a gótikus kápolna az ég felé törő tornyával. A dús zöld kertje, az erdő az iskola mögött, azon túl pedig az óceán, ahogy a partot mossa.

Mint valami álom.

– Egész életemben. – A szemét forgatja. Színpadiasan kifújja a levegőt. – Legalábbis így érzem.

– Honnan tudsz ennyi mindent rólam? – kérdezem kíváncsian. De nem ijedten. Van benne valami, ami nem fenyegető.

– Megvannak a magam módszerei. És hozzáférésem – teszi hozzá titokzatosan. – Tudom, hogy a neved Summer Savage. Amúgy bitang jó név. Olyan ősi ösztönös. Manhattanből jöttél. Az utolsó pillanatban írattak be, pedig a Lancaster döglesztő beiratkozási periódusa is már rég lejárt.

Ahogyan kiejti azt, hogy döglesztő… mintha ízlelgetné a szót.

– Egyágyas koleszszobát kaptál. Elég lehetetlen, tekintve a várólistát, szóval biztosan ismersz valaki csókosat. A jó öreg Augustust esetleg? Ráadásul azt hallottam, ma reggel megjelentél az emelt szintű irodalmon, és ezzel tuti egy csomó embert felbosszantottál. A többi lány keményen dolgozik, hogy bekerüljön Figueroa osztályába, kétségbeesetten a közelébe akarnak férkőzni. Volt, akivel kavart is, de ezt nem tőlem hallottad, jó? Szóval igen, egyértelműen ismersz valakit. – Elmosolyodik, világoskék szeme csillog. – A protekció messzire visz.

Hirtelen leesik, miről van szó. Kihúzom magam a széken, és bosszant, hogy a rettegés végigkúszik a gerincemen. Ennek a lánynak utálnia kellene. Valószínűleg utál is.

– Amúgy a nevem Sylvie. Sylvie Lancaster. – Amint jól megnézi az arcomat, hátraveti a fejét, és felkacag. Olyan hangosan, hogy Miss Taylor megint pisszegni kezd. – Még sosem találkoztunk, mégis úgy érzem, hogy mindent tudok rólad.

– Én is úgy érzem – vallom be rekedten. A vele való beszélgetés olyan, mintha az ellenséggel cimborálnék.

Veszélyes.

– Ó, ne vágj ilyen döbbent képet! Nem érdekel, hogy az anyád mit csinált az apámmal. – Legyint, és ezzel gyakorlatilag félresöpri az összes rémes sztorit a szüleinkről. – Anyánk a házasságuk alatt mindent tőle telhetőt megtett, hogy megkeserítse apánk életét. Ez volt az egyetlen kiút.

– Te ezt tényleg elhiszed? – kérdezem tőle hitetlenkedve. Mintha nem számítana neki, holott a bátyja közönséges prostituáltként bánt velem, amikor még gyerekek voltunk. Épp csak tinédzserek.

Eszembe jut, amit a lányok mondtak Whitről: hogy szereti fojtogatni a lányokat csókolózás közben. A romlottsága ellenére is érdekel. Nem bánnám, ha tudnám, milyen érzés, amikor Whit nagy, meleg keze a nyakamra simul, és a falhoz szegez, miközben a szájával kínoz.

Istenem, beteg vagyok. De tényleg.

– Egész életemben velük éltem. Tanúja voltam a házasságnak nevezett katasztrófának. Szóval igen, tényleg elhiszem – mondja komolyan. – A bátyám szerint az anyád maga a megtestesült ördög, és mindenért őt okolja. A kishúgunk szerint apánk az, aki mindent tönkretett, és naponta csatázott vele drága anyánk törékeny állapota miatt, mielőtt megtalálta a kiutat.

– És te mit gondolsz? – kérdezem.

– Mind felelősek a tetteikért, nem igaz? Felnőtt emberek. Gondolt valaki a gyerekekre? Nem. De mikor gondol bárki is a gyerekekre? – Esélyt sem ad arra, hogy válaszoljak. – Mind önzők. Lefoglalja őket a saját kis világuk. Mit gondolsz, miért van ez a bentlakásos iskola a családunk nevével? Azért, hogy mindnyájunkat idetoloncoljanak, aztán el is felejtsék, hogy létezünk.

Sylvie olyan hideg logikával vázolja mindezt, hogy nem tudok belekötni az eszmefuttatásába. Biztos, hogy igaza van. Mégis mikor gondolnak a gyerekekre?

Soha. A szüleim elhanyagoltak engem és Yatest, amikor a legfontosabb lett volna az odafigyelésük. Máskülönben Yates hogy üldözhetett volna ennyire pofátlanul? Tudta jól, hogy megússza.

Hát én megmutattam neki.

– A bátyád tudja, hogy itt vagyok? – kérdezem, remélve, hogy a hangom nem árulja el az idegességemet.

– Nem. Igen? Nem vagyok benne biztos. Nem beszéltünk rólad, és a neved soha nem hagyta el az ajkát a jelenlétemben. Bár Whittel nem sokat beszélgetünk. Bosszantónak tart
– mondja. A hangja a legkevésbé sem árulkodik sértődésről.

– Honnan tudtál meg ennyi mindent rólam?

– Feltörtem az iskola iktatórendszerét. – Elvigyorodik, és én csak döbbenten bámulok rá. – Elég archaikus rendszer. Még a nagyi is fel tudná törni, pedig ő már két éve halott.

Önkéntelenül is felnevetek.

– Tudja valaki, hogy feltörted az iskola számítógépes rendszerét?

– Csak a kevés kiválasztott. Most már te is az vagy. – A mosolya halvány, a szeme csillog. – Ha gondod van a jegyeiddel, csak szólj! Így elintézem neked – csettint.

– Jók a jegyeim – bizonygatom.

– Egyelőre. – Elmosolyodik, a tekintete továbbra is derűs, miközben az én arcomról lassan leolvad a mosoly.

Biztos vagyok benne, hogy látta az teljes billingtoni dossziémat, és mohón végigolvasott minden egyes apró részletet, alig palástolt örömmel szíva magába azt a sok felfüggesztést. Drog, visszabeszélés, szex az iskola területén. Valóságos rémálom voltam. A gimnázium első két éve nagyon nehéz volt. Feltűnősködtem. Segélykiáltás volt. Figyelmet akartam, akár jót, akár rosszat.

De senki sem figyelt oda. Ami még rosszabb, el akartak küldeni jó messzire, a katonai iskolába, mintha az helyrehozhatna.

Feltételezem, ha akkor megszabadulok Yatestől, az tényleg mindent helyrehozott volna, de nem így akartam elérni. A még családként együtt töltött egyik utolsó estén, jóval az után, hogy mindenki lefeküdt aludni, szorosan magához ölelt, és azt mondta, nagyon fogok hiányozni neki, miután elmentem. Akkor jöttem rá, azt hitte, azért nem akarok elmenni, mert akkor nem lehetünk együtt.

De nem erről volt szó. Távolról sem.

Vagy legalábbis az esetemben nem.

– Olyannak tűnsz, mint akinek sok titka van – szólal meg Sylvie, félbeszakítva a gondolataimat.

Pislogok, hogy kitisztuljon a kép, és látom, hogy Sylvie összeszűkült szemmel figyel.

– Nyitott könyv vagyok – hazudom.

Egy szót sem szól. Nem is kell.

Mert nem hisz nekem. Jobb is. Mindenféle titkom van.

És minden egyes titkom iszonyatos.

•

PONT BECSÖNGETÉS ELŐTT ESEM BE az amerikaihonismeret-órára. Bocsánatkérő pillantást vetek az íróasztal mögött ülő tanárra. Túl sokáig húztam az időt a könyvtárban, élveztem a beszélgetést Sylvie-vel. Egész végig bűntudat gyötört, mert ismerem a bátyját. De egyszer sem tettem róla említést. Ő sem. Csak akkor az egy alkalommal.

És ez jobb is így.

A tanterem tele van, minden padnál ülnek, leszámítva kettőt egészen leghátul. Sietve elindulok hátra, oda sem nézek, hová lépek, és meg is botlom egy utamba kerülő hátizsákban, és szépen elterülök a földön.

Úgy érzem, az egész terem tanúja volt a hatalmas pofára esésemnek. Mind nevetésben törnek ki.

Egy darabig csak fekszem ott, az arcom a hideg padlóra tapad, a térdem pedig lüktet, ahogy bevertem. Hűvös légáram simít végig a combom hátulján, és rádöbbenek, hogy a szoknyám felcsúszott, szabaddá téve az alatta viselt fekete rövidnacimat. Piszok hálás vagyok, hogy nem a bugyim látszik ki.

A tanár odasiet. Hallom a padlón nyikorgó lépteit.

– Nem esett bajod? – kérdezi.

A közönség kissé elcsendesedett, de azért még itt-ott kuncogás hallatszik. És vad sutyorgás. Mind rólam beszélnek. Egy srác egyenesen meg is kérdezi:

– Ez meg ki a faszom?

Gyorsan feltornázom magam, feltérdelek, és kisimítom a hajamat az arcomból. Hallom, hogy valaki levegő után kap, mintha megdöbbent volna, és amikor bal felé pillantok, kiderül, hogy szó szerint szemtől szemben vagyok álmaim bukott angyalával.

Rémálmaim ördögével.

Whit Lancasterrel. Aki úgy bámul rám, mintha kísértetet látna.

Szorosan megmarkolom a hátizsákomat, felállok, a fejemet elfordítom, és leülök a legközelebbi üres székre.

Közvetlenül Whit mögé.

Bassza meg!

A tanár szigorú pillantást vet a diákokra, gyakorlatilag elhallgattatva őket, majd beszélni kezd, de gőzöm sincs, mit mond. A szívem vad kalapálásától semmit sem hallok. Dobol a fülemben, a véremben, és próbálom visszatartani a lélegzetemet. Egészen addig, amíg nem bírom tovább, és mentolos felhőben kifújom a levegőt, hála a rágóguminak, amit még a könyvtárban vettem a számba.

Istenem, remélem, nem vesz észre.

Grimaszolva pillantok le padlóra. Whit istenverte hátizsákjában botlottam meg. Naná, hogy. Szinte transzban ülök ott, az egész testem remeg, a térdem sajog, ahol beütöttem. Az íróasztalomat bámulom, nem merem felemelni a fejemet, attól félek, ha felnézek, kiderül, hogy engem figyel. Amikor végre fel merek pillantani…

Csak a tarkóját látom.

Megint reszketve fújom ki a levegőt, aztán előveszem a mappámat, a füzetemet és a kedvenc Rotringomat. A kezem még mindig remeg. Készen állok a jegyzetelésre, bár a tanár az asztalának támaszkodik, és karba font kézzel beszél önmagáról, meg arról, hogy mit vár tőlünk ebben a tanévben.

Kiosztja a tanmenetet, és a szívem szinte kiugrik a helyéről. Whitnek majd hátra kell fordulnia, hogy odaadja a lapot. Várok. A tenyerem ragad az izzadságtól, a térdem remeg, és amikor a sorban elkezdik hátraadogatni a tanmenetet, figyelem, ahogy az egyre zsugorodó papírkupac elér Whithez.

De nem adja nekem hátra a lapomat. Mindkettőt megtartja. A vállát megfeszíti, és egyenesen a tanárra néz. Elfog az ingerültség, és kényszert érzek, hogy hátba bökjem a ceruzámmal, és elkérjem tőle a tanmenetemet.

Ehelyett a kezem magasba lendül.

– Tessék! – néz rám kedvesen a tanár.

Biztos vagyok benne, hogy sajnál, amiért az imént elestem.

– Nekem nem jutott tanmenet.

Zavartan néz rám.

– Nahát, ez fura. Direkt megszámoltam. – Kivesz egyet az asztalfiókból, odajön hozzám, és átadja a papírlapot.

– Köszönöm.

A tanár az óra végéig duruzsol, de oda sem figyelek. Semmi másra nem tudok koncentrálni, csak arra, hogy Whit ott ül közvetlenül előttem, és szándékosan ügyet sem vet rám. Hála az égnek. Érzem az illatát. Meleg és fűszeres és végtelenül férfias. Nézem a haját. Sötétszőke, majdnem barna, de nem egészen. Rövid, gondosan nyírt frizurát visel, ami felül egy picit hosszabb. Puhának tűnik. Biztosra veszem, ha beletúrnék, a tincsek az ujjaim köré simulnának.

Végre-valahára kicsöngetnek, és véget ér az óra – és véget ér a nap is. De én csak ülök ott bénultan, miközben körülöttem mindenki összeszedi a holmiját, és gyakorlatilag kirohan a teremből. Hamarosan kezdődnek az őszi sportok edzései. Az ebédszünetben hirdették ki. Megpróbálom kivárni, míg Whit is távozik, hogy utána én is kimehessek, de ő is komótosan szedelőzködik.

Aztán egyszer csak lassan felém fordul.

– Te meg mi a faszt keresel itt? – kérdezi halkan, szúrós tekintettel.

– Ide járok – lehelem.

– A faszt jársz ide – vágja oda, és elhúzódik tőlem. Mintha megfertőzném pestissel, ha túl közel hajolna.

Utálom. Tényleg. De vonzódom is hozzá. Érzem, ahogy maga felé húz, és kíváncsi vagyok, ő is érzi-e.

– Felvettek – mondom, majd felkapom a hátizsákom, hogy elpakoljam a cuccaimat. – Akár tetszik, akár nem.

A szeme villámokat szór.

Az enyém is.

Végül ő szólal meg először.

– Szép esés volt. Biztosan fáj a térded – mondja gúnyos vigyorral. – Habár egész biztos vagyok benne, hogy megszoktad a térdelést.

A sértés tőrként hatol a szívembe, és felhasít.

– Baszd meg! – morgom, és felállok.

Whit is feláll, és elállja az utamat. Sokkal félelmetesebb, mint három évvel ezelőtt. Magasabb. Szélesebb. Erősebb.
De nem hagyom, hogy megrémítsen.

– Biztos vagyok benne, hogy tetszene, ha megbasználak – mondja halkan, gunyorosan. Nem értem, a tanár hogyhogy nem hallja, de ezek szerint nem figyel oda. – Olcsó kis kurva vagy, mint az anyád.

Az utolsó pillanatban ellépek mellette, és vissza sem nézek, úgy menekülök ki a teremből. A nevetése utánam jön, végigkísér a folyosón, és csak amikor kilépek az épületből az udvarra, akkor jövök rá, hogy az egész csupán a fejemben visszhangzik. A gondolataimban.

Tele a fejem a nevetésével. Arra emlékeztet, hogy igen, az anyám lánya vagyok.

Csak egy olcsó kis kurva, semmi más.

NEGYEDIK FEJEZET

Summer

AZ ISKOLA ELSŐ KÉT HETE nagyjából ugyanolyan egyhangúan telik. Próbálom megjegyezni az órarendet, kiismerni a tanárokat, és azt, mit várnak el tőlünk, aztán minden este házi feladat, habár nem túl nehéz. A tanév elején mindig hagynak egy kis időt, hogy hozzászokjunk a sulihoz. Minden iskolában így szokás. Egyelőre nem igazán szereztem barátokat. Hamarosan körbejárt a hír, hogy Whit szándékosan gáncsolt el az első tanítási napon, ami persze egy csomó kérdéshez vezetett. Ráadásul többen is tanúi voltak az undok szóváltásunknak hétfőn, tanítás után, és lassan, de biztosan kitaszított lettem az iskolában.

Senki sem áll szóba velem. Mindenkin ott a Lancaster-féle szájkosár. Sylvie-t a könyvtár óta nem láttam, szóval az ő barátságára sem számíthatok. Mintha kísértetté váltam volna, és senki sem látna.

Tudhattam volna, hogy ez lesz a vége. Abban a pillanatban, hogy rájöttem, Whit ebbe a suliba jár, tudtam, hogy még egy félig-meddig normális végzős évre sem lesz esélyem. A második tanítási napon számára is kiderült, hogy ugyanarra az emelt szintű irodalomórára járok, mint ő, de nem voltam hajlandó ránézni. Rögtön mérgesen nézett felém, amint bevonult a terembe, persze késve, mint mindig, azzal a hanyag „le se szarlak” mentalitással Figueroa iránt.

Biztosra veszem, hogy az iskola összes dolgozója utálja a pofátlansága miatt.

Méreggel átitatott szavai lassan, de biztosan kikezdték a hírnevemet. Apránként. Olyannyira, hogy egyesek szó szerint gúnyos mosollyal mértek végig, amikor elhaladtak mellettem a folyosón. Azok a lányok, akikkel az első napon még együtt ebédeltem, most átnéznek rajtam. Vagy a vállukkal meglöknek a kollégiumban, mint Caitlyn pár napja.

Mintha Whit megpróbálna elűzni innen, de én nem vagyok hajlandó távozni. Ebédszünetben bent ül az ebédlőben vagy odakint, és mindig lányok gyűrűjében. Mindig ugyanannak a három srácnak a társaságában. Chad, Elliot és Spencer is végzősök, mint mi, és prominens családból származnak, de egyiküké sem olyan prominens, mint Whité. Meglep, hogy az ördögnek tényleg vannak cimborái, de feltételezem, attól lesz valaki a megtestesült ördög, hogy meggyőző a személyisége és árad belőle a báj.

Na, ez pont olyan, mint amit anyám mondana.

Neki nem mesélek arról, mi folyik itt. Whitről és arról, hogy mit művel, végképp egy szót sem ejtek. Anyu azt hiszi, minden rendben van a suliban, és jól boldogulok. Ha elmondanám neki, hogy Whit gondot okoz, anyu még a végén felkeresné Lancaster apukát. És azért valaki csúnyán megfizetne.

Konkrétan én.

Szóval inkább befogom a szám. Az amerikai honismereten a másik sorba költöztem át, így nem ülök közvetlenül Whit mögött. Rászoktam, hogy az ebédszünetet inkább a könyvtárban töltöm. Ott írom meg a házi feladatot is, mivel rögtön utána úgyis tanulószobai foglalkozás van. Este pedig szerzek valami ennivalót az ebédlőből, beviszem a szobámba, és elvagyok egyedül. Lezuhanyozom. Olvasok, vagy nézek valamit a Netflixen, tök mindegy. A napjaim ugyanúgy telnek. Unalmasan.

Magányosan.

Ha úgy teszek, mintha nem léteznék, akkor számukra nem is fogok. A suli második hetének végére mintha Whit is elfeledkezett volna rólam, ami csendes megkönnyebbüléssel tölt el.

De nem túl sokkal. Nem bízom benne teljesen. Lehet, hogy titokban tervez valamit.

Ám a közelsége kíváncsivá tesz. Néha megfigyelem ebéd közben, amikor az ebédlőben vagyok arra a néhány pillanatra. Beszélget a lányokkal, akik elalélnak tőle, mintha valami híresség lenne. Hegyezem a fülem a vele közös órákon, és amikor a tanár felszólítja, mindig a helyes választ adja. Okos.

És veszélyes is.

Mindenki nyalizik neki. Ha a családneved és a címered az iskolát díszíti, akkor azt hiszem, mindez vele jár. A tanárok és az iskola dolgozói. Minden egyes diák. Az egyetlen, akit mintha nem nyűgözne le Whit státusza, a három barátja, bár ők csendes tisztelettel kezelik, amiből pontosan tudja, hogy ő a főnök. A lányok olyan kétségbeesetten flörtölnek vele – vele és különösen a három legközelebbi barátjával –, hogy az már szánalmas. Mind szánalmasak.

Én viszont pont úgy bánok vele, ahogy ő velem – szóba sem állok vele. Lekurvázott. Semmi sem változott. Gyűlöl.

Én is őt.

Most épp Whitet nézem. A mai nap utolsó óráján. Péntek van. Eggyel előttem, tőlem balra ül, pont eltakarja a tanárt. A ceruzájával az asztala szélén kopog, idegesítően szabályos ritmusban. A szemem villámokat szór.

De Whit felém sem néz.

Haja a homlokába hullik, az ajkán halvány mosoly. De az arcán nyoma sincs a boldogságnak. Csupa kemény vonal és sötét árny. De ó, attól még nagyon szép ez az arc! Hideg
és kemény, mint az iskola udvarán a szobrok.

A tanár elindít egy videót, és lekapcsolja a villanyt, így az egyetlen fényforrás a falon lévő nagy képernyős tévé. Egy aktuális eseményeket bemutató bejátszás, amely a világ helyzetéről és a szomorú jövőnkről szól, és én azonnal kizárom a tudatomból.

Így is épp elég depis vagyok.

Abban a pillanatban, hogy Mr. Stein kilép a tanteremből, a hangulat megváltozik. Előkerülnek a telefonok. Megindul a beszélgetés. A füzetem egyik üres lapjára firkálgatok, és úgy döntöm a fejem, hogy a hajam előre hulljon, eltakarva az arcomat. Nem akarom, hogy bárki meglásson. A nevemet nagy, buborékos betűkkel írom fel. Virágokat rajzolok köré. Aztán leírom Whit nevét.

És körberajzolom hosszú és különösen hegyes szarvakkal ellátott kis ördögfejekkel.

– Tényleg így gondolsz rám?

Halkan felsikoltok ijedtemben, amikor meghallom ismerős, mély hangját. Becsapom a füzetemet, felemelem a fejemet. Whit ott ül mellettem. Valamikor becsusszant az üres padba, és csendben mellém húzta a széket. Hogyhogy nem vettem észre?

– Ördögnek tartasz? – puhatolózik, amikor nem válaszolok.

Elfordulok tőle, és azt kívánom, bárcsak békén hagyna.

Bárcsak tovább beszélne hozzám.

– Ha jól sejtem, pokollá változtattam az életedet – mondja unottan, mintha csak úgy felszínesen csevegnénk.

Részemről továbbra is csend a válasz.

– Azt hittem, mostanra kisírod a szemedet, mivel mindenkit ellened fordítottam – folytatja. – Erősebb vagy, mint hittem.

Lassan megint feléje fordulok, a tekintetünk találkozik, és beissza a látványomat. Még a gyér fényben is látom, hogy kék szeme mohón csillog, mintha fel akarna falni. Kinyitom a szám, de hang nem jön ki a torkomon.

Különben is, mégis mit mondhatnék?

– De gondolom, téged nem igazán érdekel, ki kedvel és ki nem, ugye? – Ajka alig észrevehető mosolyra húzódik. – Mindaddig, míg megkapod, amit akarsz, a végén úgyis te nyersz.

Fogalmam sincs, miről beszél.

– Ez nem játék – mondom halkan.

Felvonja fél szemöldökét.

– És tud beszélni…

Mérgesen nézek rá.

– Nincs igazad, Savage. Az élet egy nagy játék, és ebben a teremben szinte mindenki vesztes. – Egy pillanatra elhallgat. – Engem kivéve.

Döbbenetes az önteltsége.

– Csak azért, mert van pénzed – emlékeztetem.

– És hatalmam. Olyan kibaszott nagy a hatalmam, hogy gyakorlatilag abban fürdök. – Közelebb hajol, én pedig elhúzódom, messzire akarok tőle kerülni. – Mind félnek tőlem. Azt teszik, amit mondok, kérdés nélkül.

– Mint amikor azt kéred, hogy ignoráljanak engem?

Elvigyorodik.

– Aha. Mind birkák.

– És te vagy a pásztor?

– Én egy seggfej vagyok, akié a föld, amelyen a birkák legelnek. Egyetlen rossz mozdulat, és mindet lemészárolom. – Rövid ideig tanulmányoz, és én csak hallgatok, minden erőmmel azon vagyok, hogy ne szólaljak meg. Nem árulhatom el magam. Sem szavakkal, sem érzésekkel. – Hogy győzte meg anyád apámat, hogy az utolsó pillanatban beiratkozhass ide?

Gőzöm sincs, legszívesebben ezt válaszolnám.

De csöndben maradok.

– Van valami, amit felhasználhatna apám ellen? Vagy letérdelt, mint mindig, és leszopta a tandíjadért cserébe?

Bármit mond, továbbra sem moccanok meg, akkor semmiképp, amikor pontosan tudom, hogy reakciót akar kicsikarni belőlem. Ezt abból tudom, ahogy a tekintete végigvándorol rajtam, a fejem tetejétől lefelé. Elidőzik a szememen. Az ajkamon. Árulkodó jelet keres.

Nem vagyok hajlandó megadni neki ezt az elégtételt.

– Alkut köthetnék veled. Megkönnyíthetném az itteni életedet – mondja, még mélyebb hangon, és annyira, de annyira meggyőzően.

– Mik a feltételek? – kérdezem szándékosan hűvösen. Higgadtan.

A szája felfelé görbül.

– Leszopsz, és hagyod, hogy egy héten át a melledre élvezzek, és leveszem a lakatot mindenkiről.

Istenem, mekkora disznó! A mellemre akar élvezni?

Teljesen hívatlanul egy kép jelenik meg előttem. Ott térdelek Whit előtt. Ajkam hatalmas farkára tapad. Tudom, hogy nagy. Annak kell lennie. Kétlem, hogy bármelyik Lancasternek kicsi pénisze lenne, és emlékszem a formájára a kezem alatt, amikor akkor egyszer megérintettem. Nincs rajtam felső, sem melltartó, a mellem szabadon, ahogyan Whit szereti. Simogatom, hagyom, hogy megdugja a számat, olyan mélyen, hogy a makkja a garatomnak nyomódik, és épp amikor közel jár a csúcshoz, állati nyögés tör fel a torkából, kihúzza a farkát, és összespricceli a mellemet, és az ondó lecsöpög a mellbimbómról.

Gyengéd, enyhén remegő ujjakkal törölné le rólam a maszatot, míg tart az orgazmus utórengése. Végighúzná az ajkamon, hogy nyaljam le, és én tiltakozás nélkül nyelném le az ondóját. Látom magam előtt a jelenetet, minden részletét, és rájövök, hogy a fantáziám kissé perverz, különösen, ha tekintetbe vesszük korábbi szexuális élményeimet.

– Ha engeded, hogy az arcodra élvezzek, akkor öt napon belül mindent elintézek – veti fel.

Egy rövidke pillanatig kísértést érzek, de azonnal elhessegetem ezt a kellemes vágyképet. Mi a franc van velem?

– Nem.

– Három nap. És ráélvezhetek a cicidre – licitál.

Csak bámulok rá, mint akinek elment a hangja.

– Legyen két nap, és hagyod, hogy most, itt a teremben megujjazzalak. – Olyan széles a vigyora, hogy esküszöm, a fehér fogsora megvakít a sötétben.

– Szó sem lehet róla. – Próbálok nem mocorogni a székemen, amikor arra gondolok, hogy Whit hosszú ujjai bekúsznak a szoknyám alá. A bugyim alá. A lábam közé, és megsimogatja nedves, csiklandós szeméremajk…

– Most is arra gondolsz. – Magabiztos hangja félbeszakítja a gondolataimat.

– Nem. Dehogy.

Farkasszemet nézünk, aztán a tekintetem a nyakára siklik. Látom, hogy vadul lüktet az a bizonyos pont, és furamód megnyugtat, hogy én is épp annyira hatok rá, mint ő rám.

– Akkor neked annyi – mondja végül lenézőn. – Mindenkit ellened fordítok.

– Azt hittem, ezt már elintézted. – Fogalmam sincs, hogy tud a hangom ennyire nyugodt maradni, miközben belül remegek attól, hogy ennyire közel ül hozzám. És szexuális zsarolással fenyeget. Meg kellene sértődnöm. Miért nem sértődtem meg?

Mert vonzónak találod. Annak ellenére, amit tett és mondott, tetszik a gondolat, hogy vele lehess. Vágysz az után, amit ő tudna adni.

– Igazad van – mondja. – Már elintéztem. Azt hittem, megadod magad. Pár szopás, és mindenki szeretni fog? Ez az alku, ha engem kérdezel. Tudom, hogy nem könnyű itt új lánynak lenni, különösen, ha egy Lancaster utál.

– Nem minden Lancaster utál – morgom Sylvie-re utalva.

Whit arca azonnal elvörösödik, a száját összeszorítja. Alig tudja elfojtani a dühét.

– Ha az apámra célzol, akkor nagyobb kurva vagy, mint hittem.

Az utolsó szavakat olyan hangosan mondja, hogy többen is felénk fordulnak. Felkapja a hátizsákját, felpattan, és szó nélkül kiviharzik a teremből.

Nézem, ahogy kimegy, és kapkodom a levegőt. Érzem, hogy minden szempár rám szegeződik, érzékelem a kíváncsiságukat, ahogy összesúgnak. Hallották, mit mondott Whit. Naná. A királyuk lekurvázott, és én fizetem meg az árát. Még többet, mint amit eddig fizettem.

Azt a benyomást keltette, mintha az apjával kavarnék, pedig nem is ismerem a pasast. Számomra ő csak egy mítosz. Egy kitalált alak, aki szerepet játszott az életemben, pedig sosem találkoztunk.

Most Whit azt feltételezi, hogy lefeküdtem az apjával, hogy bekerülhessek a Lancasterbe. Tényleg azt hiszi, hogy ilyen mélyre süllyednék, és ágyba bújnék azzal az emberrel, akinek éveken át viszonya volt az anyámmal? Képtelen vagyok felfogni ezt a gondolatmenetet.

Ami Whitet illeti, rengeteg mindent képtelen vagyok felfogni.

ÖTÖDIK FEJEZET

Summer

HÚZZ MÁR A PICSÁBA! – mordul rám egy fiú, majd félrelök. A vállam nekiütődik a falnak, amitől felszisszenek, de a srác még csak felém sem néz. Simán továbbmegy, belecsap az egyik haverja tenyerébe, amikor az odalép hozzá. A válluk felett hátralesnek rám, felröhögnek, majd faképnél hagynak.

Ez az életem. Az utóbbi három hétben teljesen kiközösítettek. Én lettem a Lancaster gimi bokszzsákja, amit egészen eddig némán tűrtem – a bunkó megjegyzéseket, ahogy összesúgtak mögöttem, amikor elhaladtam mellettük, a gúnyos vagy épp haragos pillantásokat. De kezd túl sok lenni, és egy hajszálnyira vagyok attól, hogy felrobbanjak.

Eleinte semmi nem változott. Átnéztek rajtam. Úgy tettek, mintha nem léteznék. Még a tanároknak is kezdett feltűnni, hogy a diákok mit művelnek. Ha csoportos projektet kaptunk, akkor engem nem vettek be. Amikor egy tanár felszólított, valaki csak azért is túlkiabálta a hangomat, mintha ott sem lennék.

Whit szemében még a létezést sem érdemeltem meg, éppen ezért más szemében sem értem semmit.

Egy idő után a tanárok többé inkább fel sem szólítottak.

Csak a múlt héten vett ez az egész félig-meddig erőszakos fordulatot. És valahányszor történik valami, valahányszor valaki testi kontaktust létesít velem, az illetőt később Whit társaságában látom, mintha szüksége lenne az elismerésére, amiért szépen tette a dolgát.

Gyomorforgató. Whit a legnagyobb kötekedő a suliban, pedig a kisujját sem mozdítja. Másokkal végezteti el a piszkos munkát, és úgy bánnak velem, mint egy darab szarral.

Épp most kezdődött az ebédszünet, és az ebédlőbe igyekszem. Odabent egyetlen lány sem vet rám együttérző pillantást, még suttogva sem köszönnek oda. Mindannyian ellenségként tekintenek rám. Az alsóbb évesek halálosan félnek érintkezni velem, nehogy velük is rosszul bánjanak majd. Itt nincsenek szövetségeseim. Még Sylvie sem, aki eltűnt, mint szürke szamár a ködben. Az elmúlt hat hétben, az első tanítási nap óta nem láttam a suliban.

Elindulok a sor felé, a hűtőben lévő előre elkészített szendvicseket szemlélve. Kéne vennem egyet. A felét megehetném most, a maradékot pedig félretehetném későbbre, vacsorára. Így az este hátralévő részében nem kellene elhagynom a szobámat.

Szánalmas, de igaz. A szobám az egyetlen menedékem. Itt töltöm az időm nagy részét, kivéve, amikor kora este kiosonok kocogni az óceánhoz vezető ösvényen. A titkárság már figyelmeztette a lányokat, hogy öt után ne járjanak arrafelé. A nap egyre korábban nyugszik, a partot övező erdő sötét, és nem akarják, hogy bármi történjen velünk.

Én dacolok ezzel a szabállyal. Rémesen bánnak velem tanítási időben, ez a kocogás az egyetlen vigaszom, és nem hagyom, hogy elvegyék tőlem. Ez az egyetlen pillanat, amikor igazán nyugodtnak érzem magam. Az AirPods a fülemben, zenét hallgatok, és beleveszek dübörgő lépteim ritmusába. Egészen mostanáig nem értettem a futók mámorát. Most úgy érzem, hogy minden adandó alkalommal ezt hajszolom.

Fogok egy szendvicset, egy kis zacskó chipset, meg egy ásványvizet, aztán beállok a sorba. Körülöttem mindenütt beszélgetés folyik, engem mégsem szólít meg senki.

– Azt hallottam, hogy takarodó után találkozik a pasikkal – suttogja egy lány a barátnőinek, akik mögöttem állnak.

– Milyen pasikkal?

– Whittel, Elliottal. Spencerrel és Chaddel – feleli a lány. – Becsempészi őket a szobájába.

– Na igen, mivel saját szobája van, nem kell elviselnie egy szobatársat.

– Whitnek van lakosztálya. Azt hallottam, nála találkoznak – szól közbe valaki.

Rólam beszélnek.

– Mindegy. Csak annyit tudok, hogy felváltva dugják meg. Vagy az egyik megdugja, míg a másikat orálisan kényezteti. Mint valami óriási orgia, tiszta pornó. Pfuj! – Mind zavartan vihorásznak. – Olyan undorító.

A dühtől görcsbe rándul a gyomrom, de elfojtom. Mondjanak, amit csak akarnak. Tudom, hogy nem igaz.

– Azt hallottam, hogy Whit apját is rendszeresen leszopja. Így fizeti ki a tandíjat – jegyzi meg valamelyikük.

– Undi! Az egy vén fasz.

– Amilyen az anya, olyan a lánya.

Előrelépek, visszanyelem a szavaimat. A pénztáros húzza az időt, mindenkivel kedélyesen csacsog, hatalmas mosollyal az arcán. Mi lenne, ha végezné a dolgát, hogy haladjon a sor?

– Ó! Talán osztoznak rajta. Lehet, hogy hármasban csinálják Whit apjával – visít fel az egyik lány, mire mind nevetésben törnek ki.

Nem bírom tovább.

Hátrafordulok, és mérgesen nézek rájuk. Végig tudták, hogy ott állok előttük, éppen ezért mondták ezt a sok marhaságot, de arra nem számítottak, hogy reagálok rá. Rendszerint nem szoktam. Ez az első eset, hogy nyilvánosan kiállok magamért.

A nevetésük lassan elhal. Egy emberként bámulnak rám, és várnak.

– Mind undorítóak vagytok – mondom.

– Én legalább nem dugatom meg magam valaki apjával, hogy felvegyenek a