A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi: Ignite Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2014

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2015, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015, 2022

Második kiadás

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-615-110-060-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Olvasóimnak. Szeretetükért és támogatásukért. Neked.

Egy

Homokóra vagyok.

Tizenhét évem lepergett, és belülről kifelé eltemetett. Lábam homokkal teli, összekötve, tudatomban túlcsordulnak a határozatlanság homokszemei, a meg nem hozott és türelmetlen döntések, ahogy az idő kipereg testemből. Az óra kismutatója megérint egykor, kettőkor, háromkor, négykor, azt súgja, szia, kelj fel, állj fel, ébredj fel.

– Ébredj fel! – súgja.

Hirtelen mély levegőt veszek, és ébren vagyok, de nem keltem fel, meglepődtem, de nem félek, csak nézem a mélyzöld szempárt, amely mintha túl sokat tudna, és mintha azt a túl sokat túl jól tudná. Aaron Warner Anderson fölém hajol, aggódó tekintettel figyel, keze a levegőben, mintha éppen meg akart volna érinteni.

Hirtelen elhúzódik.

Rezzenéstelenül néz, nem pislog, mellkasa emelkedik, süllyed.

– Jó reggelt – kockáztatom meg. Nem vagyok biztos a hangomban, azt sem tudom, valóban reggel van-e, nem vagyok biztos azokban a szavakban, amelyek elhagyják ajkamat és ebben a testben sem, amelynek tartalma én vagyok.

Látom, hogy fehér inget visel, csak félig gyűrte be fekete pantallójába. Inge ujja feltűrve, könyök fölé.

Mosolya mintha fájna.

Felhúzódzkodom, fel akarok ülni, és Warner máris mozdul, hogy nekem kényelmesebb legyen. Be kell hunynom a szemem, hogy ellensúlyozzam a hirtelen szédülést, de erőt veszek magamon és mozdulatlan maradok, amíg el nem múlik az érzés.

Fáradt és gyenge vagyok az éhségtől, de néhány jelentéktelen sajgó területtől eltekintve teljesen jól vagyok. Életben vagyok. Lélegzek, pislogok és embernek érzem magam, és pontosan tudom, miért.

A szemébe nézek.

– Megmentetted az életemet.

Mellbe lőttek.

Warner apja röpített golyót a testembe, és még mindig érzem a történés visszhangjait. Ha nagyon figyelek, át tudom élni azt a pillanatot, amikor ez történt, a fájdalmat, azt a nagyon éles, kínzó fájdalmat, sosem felejtem el.

Döbbenten szisszenek fel.

Végre felismerem a szoba ismerős idegenségét, és pánik tör rám. Riadalmam azt sikítja, hogy nem ott ébredtem, ahol elaludtam. Szívem hevesen ver és elhúzódom tőle egy kicsit. Fejem az ágy fejtámlájához koppan, a takarót markolva próbálom nem bámulni a csillárt, amit nagyon jól ismerek…

– Semmi baj… – nyugtat Warner. – Semmi baj…

– Mit keresek itt? – Pánik és döbbenet homályosítja el tudatomat. – Miért hoztál megint ide…?

– Juliette, kérlek, nem bántalak…

– Akkor miért hoztál ide? – Hangom kezd megtörni, erősen küszködök, nehogy megremegjen. – Miért hoztál vissza ide ebbe az elviselhetetlen pokolba…?

– El kellett rejtenem téged – mondja, és felnéz a falra.

– Tessék? Miért?

– Senki sem tudja, hogy életben vagy. – Felém fordul, rám néz. – Vissza kellett jönnöm a bázisra. Muszáj volt úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, és rohamosan fogyott az idő.

Nagy önfegyelemmel rekesztem ki a félelmet tudatomból.

Az arcát nézem, hosszasan elemzem türelmes, őszinte hangját. Emlékszem rá tegnap éjjelről… tegnap éjjel lehetett… Emlékszem az arcára… emlékszem arra, hogy mellettem feküdt a sötétben. Gyengéd volt, kedves, szelíd és megmentette az életemet. Lehet, hogy ő fektetett ágyba. Maga mellé vett. Ő lehetett.

De amikor lenézek testemre, észlelem, hogy tiszta ruha takar, nincs rajtam vér, sem seb, se semmi ilyesmi sehol, és arra gondolok, vajon ki mosdatott meg, ki öltöztetett fel, és aggódom, hogy Warner tette azt is.

– Te… – tétovázok, és megérintem a póló szegélyét. – Te… úgy értem… ez a ruha…

Mosolyog. Csak néz, miközben elpirulok, és úgy határozok, hogy ezért gyűlölöm egy kicsit, aztán a fejét ingatja.

– Nem. A lányok gondoskodtak rólad. Én csak ágyba hoztalak.

– A lányok – súgom elképedt örömmel.

A lányok.

Sonya és Sara. Ők is ott voltak, a gyógyító ikrek, ők segítettek Warnernek. Segítettek neki megmenteni az életemet, mert most ő az egyetlen, aki megérinthet, ő az egyetlen személy ezen a világon, aki képes az ikrek gyógyító erejét testembe közvetíteni.

Gondolataim mintha lánggal lobognának.

Hol vannak a lányok, mi történt a lányokkal, és hol van Anderson és a háború… és ó, szentséges ég, mi történt Adammel, Kenjivel és Castle-lel… Fel kell kelnem, ki kell kelnem az ágyból, és menni kell, indulni kell, de…

Mozdulni próbálok. Warner néz. Egyensúlyom gyenge, bizonytalan, még mindig úgy érzem, mintha lábam az ágyhoz lenne horgonyozva, és hirtelen nem kapok levegőt, fényes karikák táncolnak szemem előtt és ájulás környékez. Muszáj fel. Muszáj ki.

Nem tudok.

– Warner – tekintetem rémülten fürkészi arcát. – Mi történt? Mi van a csatával…?

– Kérlek – szól a vállamat megragadva. – Csak lassan szabad mozdulnod, enned kéne valamit…

– Mondd meg…

– Nem akarsz előbb enni? Vagy zuhanyozni?

– Nem – hallom saját, nyers hangomat. – Tudnom kell.

Egy pillanat. Kettő és három.

Warner mély levegőt vesz. És még egymilliót. Jobb keze a bal kezén, a kisujjára húzott jádeköves gyűrűt forgatja újra és újra.

– A csatának vége.

– Tessék?

Kimondom a szót, de ajkamról nem szól hang. Mintha kába lennék. Pislogok, de nem látok semmit.

– Vége – ismétli meg.

– Az nem lehet.

Kilehelem a három szót, kilehelem a lehetetlenséget.

Bólint. Nem ért velem egyet.

– Ne.

– Juliette.

– Ne… Ne hülyéskedj – mondom. Ne légy nevetséges! A keserves életbe, ne hazudj nekem! De hangom már magas regiszterbe csapott, megtörik, remeg, és… – Ne… – hebegem –, ne, ne, ne…

Ekkor felállok. Szemem gyorsan megtelik könnyel és pislogok, de a világ csupa zűrzavar és legszívesebben nevetnék, mert csak arra tudok gondolni, milyen szörnyűséges és milyen szép ez, hogy a szemünk elhomályosítja az igazságot, amikor az túl fájdalmas ahhoz, hogy lássuk.

A padló kemény.

Tényként tudom, mert hirtelen az arcomhoz nyomódik, és Warner próbál megérinteni, de azt hiszem, sikítok és ellököm magamtól a kezét, mert már tudom a választ. Már biztosan tudom a választ, mert érzem, ahogy a rettenet-undor felbugyborékol zsigereimben, de azért megkérdezem. Vízszintesben vagyok, és valahogy mégis megbillenek, a szőnyeg egy pontját bámulom, úgy háromméternyire, és abban sem vagyok biztos, hogy élek, de meg kell kérdeznem tőle, és hallanom kell a választ.

– Miért? – kérdem. – Egyetlen szó. Egyetlen ostoba, egyszerű szó. – Miért van vége a csatának? – Már nem lélegzem, nem is beszélek igazán, csak hangokat préselek ki ajkamon.

Warner nem néz rám.

A falat nézi, a padlót, a lepedőt és az ujjperceit, ahogy elfehérednek, amikor kezét ökölbe szorítja, de nem néz rám, és a következő szavai nagyon lágyak.

– Azért, mert halottak, szerelmem. Mind halottak.

Kettő

Testem rám zárul.

Csontjaim, vérem, agyam megfagy, hirtelen teljesen leküzdhetetlen bénultság vesz erőt rajtam, ami olyan gyorsan átfut testemen, hogy alig kapok levegőt. Akadozva próbálok levegőt szívni a tüdőmbe, és a falak csak remegnek, ingadoznak körülöttem.

Warner átölel, magához von.

– Eressz el! – sikítom, de ó, csak képzeletemben, mert ajkam nem mozdul, szívem nem ver, elmém a nap hátralévő részére a pokolba menekült, és azt hiszem, vérzik a szemem. Warner vigasztaló szavakat suttog, de nem hallom. Karja körülölel, testi erővel akar összetartani, hasztalan.

Semmit sem érzek.

Warner csitít, ringat előre-hátra, és csak ekkor döbbenek rá, hogy torkomból gyötrelmes, fülsüketítő hang tör fel, ahogy belém hasít a kín. Szólni akarok, tiltakozni, Warnert vádolni, hibáztatni, hazugnak nevezni, de képtelen vagyok megszólalni, csak szörnyű, szánalmas hangokat tudok kiadni, hogy szinte szégyellem magam. Kiszabadulok Warner öleléséből, levegő után kapkodok, kétrét görnyedek, kezemet a gyomromra szorítom.

– Adam – fuldoklom.

– Juliette, kérlek…

– Kenji.

A szőnyeg fölé hajolva lihegek.

– Kérlek, szerelmem, hadd segítsek neked…

– És James? – hallom saját hangomat. – Omega Ponton maradt. … Őt… neki… neki nem engedték, hogy velünk jöjjön…

– Mindent elpusztítottak – közli Warner lassan, halkan. – Mindent. Kínvallatásnak vetették alá néhány tagotokat, és ők megadták Omega Pont koordinátáit. Aztán lebombázták az egészet.

– Ó, istenem! – Egyik kezemmel a számat takarom el, és pislogás nélkül bámulom a mennyezetet.

– Nagyon sajnálom… Fogalmad sincs, mennyire sajnálom.

– Hazudsz! – súgom kegyetlenül dühös hangon. Haragos vagyok, rosszindulat forrong bennem és egyáltalán nem tud érdekelni. – Nem is sajnálod!

Warnerre pillantok, és ez alatt a röpke pillanat alatt is látom, hogy szeme sértetten villan.

– Nagyon sajnálom – ismétli halkan, de határozottan. Leveszi kabátját a közeli fogasról, szó nélkül belebújik.

– Hova mész? – kérdem, és egy pillanat alatt bűntudat tör rám.

– Időre van szükséged, hogy ezt feldolgozd, és minden jel szerint semmi hasznát nem veszed a társaságomnak. Elintézek néhány dolgot, amíg összeszeded magad annyira, hogy beszélni lehessen veled.

– Kérlek, mondd, hogy tévedsz! – A hangom megtörik. Lélegzetem elakad. – Kérlek, mondd, hogy van esély arra, hogy tévedsz…

Warner rám néz… Úgy tűnik, mintha ez a pillantás nagyon hosszú ideig tartana.

– Ha ennek a legkisebb esélye és lett volna – szólal meg végül –, megkíméltelek volna ettől a kíntól. Tudnod kell, hogy nem mondtam volna el, ha nem lenne abszolút és megcáfolhatatlanul igaz.

És éppen ez… az őszintesége… hasít szét.

Mert az igazság olyan kibírhatatlan, hogy azt kívánom, bárcsak hazudott volna nekem.

Nem emlékszem, mikor távozott Warner.

Nem emlékszem, hogyan távozott és mit mondott. Csak azt tudom, hogy elég hosszú ideig feküdtem összekuporodva a padlón. Elég hosszú ideig ahhoz, hogy könnyeim sóvá változzanak, elég hosszú ideig ahhoz, hogy torkom kiszáradjon, ajkam kicserepesedjen és szívverésem ritmusára fájón lüktessen fejem.

Lassan felülök, érzem, hogy agyam megreng valahol a koponyámban. Sikerül felmásznom az ágyra és ott ülök, még mindig dermedten, de már nem bénultan – fel tudom húzni térdemet.

Élet Adam nélkül.

Élet Kenji, James, Castle, Sonya, Sara, Brendan, Winston és Omega Pont lakói nélkül. A barátaim nélkül, akik egy szemvillanás alatt elpusztultak, életük addig tartott, míg felkapcsolva hagytak egy kapcsolót.

Élet Adam nélkül.

Szorosan magamhoz húzom a lábamat, imádkozom, hogy múljék a fájdalom.

Nem múlik.

Adam nincs többé.

Első szerelmem. Első barátom. Egyetlen barátom, amikor nem volt senki másom, és most nincs többé, és nem tudom, mit érzek. Különös, idegen érzés. Őrület. Üresnek, megtörtnek, becsapottnak, bűnösnek és dühösnek érzem magam, és végtelenül, elkeseredetten szomorú vagyok.

Amióta Omega Pontra szöktünk, fokozatosan távolodtunk egymástól, de ez az én hibám. Ő többet akart tőlem, de én azt akartam, hogy hosszú életet éljen. Meg akartam védeni a fájdalomtól, amit én okozhattam volna neki. Próbáltam elfelejteni, továbblépni nélküle, felkészülni a tőle távol, nélküle töltendő jövőre.

Azt hittem, ha távol tartom magamat tőle, akkor életben marad.

Ostoba lány!

A könnyek sűrűn hullanak, hangtalanul csorognak le arcomon. A vállam remeg, testem görcsbe rándul, térdem egymáshoz ütődik, és a régi szokások kúsznak elő a bőröm alól – repedéseket számolok, színeket, hangokat, és remegéseket, és előre-hátra lendüléseket. El kell engednem őt, el kell engednem őt, el kell, el kell…

Behunyom szemem és lélegzek.

Nyers, erős, reszelős lélegzés.

Be.

Ki.

Számolom.

Jártam már itt, mondom magamnak. Voltam már ennél is magányosabb, ennél is reménytelenebb, ennél is elkeseredettebb. Voltam már itt, mielőtt túléltem. Ezen is túl tudok jutni.

De soha nem éreztem ennyire végletesen kifosztottnak magamat. Szerelem és lehetőség, barátság és jövő – mind odavan. Most újra kell kezdenem, megint egyedül kell szembenéznem a világgal. Még egy utolsó döntést kell meghoznom: feladni vagy folytatni.

Így hát felállok.

Forog velem a világ, szédülök, gondolataim egymásba ütköznek, de lenyelem könnyeimet. Kezemet ökölbe szorítom és próbálok nem sikítani. Szívembe zárom barátaimat és…

Bosszú.

Ezt gondolom: a bosszú még sosem volt ilyen édes.

Három

Ne add fel

Tarts ki

Nézz fel

Légy erős

Tarts ki

Ne add fel

Látssz erősnek

Állj fel

Egy napon kitörhetsz, szabad lehetsz

Warner képtelen elrejteni meglepetését, amikor visszajön a szobába.

Felnézek, becsukom a noteszomat.

– Ezt visszaveszem – közlöm.

Csak pislog.

– Tehát jobban vagy.

Bólintok.

– A noteszom itt volt az éjjeliszekrényen.

– Igen – feleli halkan, óvatosan.

– Visszaveszem.

– Megértem. – Még mindig az ajtóban áll, dermedten, mintha földbe gyökerezett volna a lába, és engem néz. – Te most… – a fejét ingatja. – Ne haragudj, de… mész valahová?

Csak ekkor veszem észre, hogy félúton járok az ajtó felé.

– Ki kell jutnom innen.

Warner egy szót sem szól. Néhány óvatos lépést tesz befelé, leveti zakóját, az egyik székre teríti. Három pisztolyt vesz ki a hátára rögzített pisztolytáskákból, és gondosan oda helyezi őket, ahol a noteszom volt. Amikor végre felnéz, halvány mosoly ül az arcán.

Keze zsebre téve. Mosolya kissé szélesedik.

– Hova mész, szerelmem?

– Van némi elintéznivalóm.

– Valóban?

Fél vállal a falnak támaszkodik, kezét karba fonja. Nem tudja abbahagyni a mosolygást.

– Igen.

Kezdek bosszankodni.

Warner vár. Csak néz. Bólint, mintha azt mondaná: folytasd!

– Az apád…

– Nincs itt.

– Ó!

Próbálom elrejteni döbbenetemet, de nem is tudom, miért voltam olyan biztos abban, hogy Anderson még itt lesz. Ez nagymértékben bonyolítja a helyzetet.

– Te tényleg azt hitted, hogy egyszerűen kisétálhatsz ebből a szobából, bekopogsz apám ajtaján és végzel vele?

Igen.

– Nem.

– Nem mondasz igazat – szól Warner halkan.

Csak bámulok rá.

– Apám elment – közli Warner. – Visszament a fővárosba, és magával vitte Sonyát és Sarát.

Rémülten tátogok.

– Ne…

Warner már nem mosolyog.

– És… Életben vannak?

– Nem tudom. – Egyszerű vállvonás. – Gondolom, hogy igen, különben apám nem tudná használni őket.

– Életben vannak? – Szívem olyan hevesen kezd el verni, hogy félő, menten szívrohamot kapok. – Ki kell szabadítanom őket… Meg kell találnom őket, és…

– És? – Warner még áthatóbban, még figyelmesebben néz. – Hogyan jutnál el az apámhoz? Hogyan vennéd fel vele a harcot?

– Nem tudom. – Fel-alá járkálok a szobában. – De meg kell találnom őket. Lehet, hogy a barátaim közül már csak ők maradtak életben ezen a világon, és…

Megtorpanok.

Hirtelen hátrafordulok, szívem a torkomban dobog.

– Mi van akkor, ha mások is élnek? – kérdem súgva. Túlságosan félek, hogy reméljek.

Odamegyek Warnerhez, a szoba másik végébe.

– Mi van akkor, ha vannak még túlélők? – kérdem hangosabban. – Mi van akkor, ha rejtőznek valahol?

– Ez valószínűtlennek tűnik.

– De van rá esély, ugye? – kérdem kétségbeesetten. – Ha akár a leghalványabb esély is van…

Warner felsóhajt. Végighúzza kezét a tarkóján.

– Ha te is láttad volna azt a pusztítást, amit én láttam, nem mondanál ilyet. A remény újra és újra összetöri a szívedet.

A térdem megbicsaklik.

Megkapaszkodom az ágykeretbe, sűrűn veszek levegőt, a kezem remeg. Már nem tudok semmit. Nem tudom, konkrétan mi történt Omega Ponttal. Nem tudom, hol van a főváros és hogyan juthatnék el oda. Nem tudom, hogy időben megtalálnám-e Sonyát és Sarát. De nem tudom lerázni magamról ezt a hirtelen jött, ostoba reményt, hogy több barátom is életben maradhatott.

Mert erősebbek annál, hogy csak úgy odavesszenek… okosabbak.

– Olyan régóta készültek a háborúra – hallom a saját hangomat. – Biztosan volt valami tartalék tervük ilyen esetekre. Valami másik búvóhely…

– Juliette…

– A fenébe, Warner! Meg kell próbálnom! Engedned kell, hogy megnézzem.

– Ez így nem egészséges. – Nem néz a szemembe. – Veszélyes azt gondolnod, hogy esélye van annak, hogy bárki is életben maradhatott.

Nézem erős, rezzenéstelen profilját.

A kezét nézi.

– Kérlek! – könyörgök suttogva.

Felsóhajt.

– Holnap el kell mennem a lakókörletekbe, hogy megszemléljem, hogyan haladnak az újjáépítési munkálatok. – Beszéd közben egyre feszültebbé válik. – Nagyon sok civilt vesztettünk. Túl sokat. Akik életben maradtak, érthetően a trauma hatása alatt vannak és letörtek, ahogy az apám szándéka volt. Elvették tőlük az utolsó reményt is, hogy lázadással célt lehet érni. – Nyugtalanul felsóhajt. – És most gyorsan mindent helyre kell hozni. A holttesteket össze kell szedni, el kell hamvasztani őket. A megsérült lakóegységek helyett újakat kell beállítani. A civileket visszakényszerítették munkájukhoz, az elárvult gyerekeket el kell helyezni, a többieknek a szektor iskolájába kell járni. A Regeneráció nem hagy időt az embereknek a gyászra.

Súlyos csend ereszkedik közénk.

– A lakókörletek szemléje során lehetőséget találhatok arra, hogy visszavigyelek Omega Pontra. Meg tudom mutatni, mi történt. És ha bizonyítékod lesz, döntened kell.

– Miben?

– El kell döntened, mi lesz a következő lépésed. Itt maradhatsz velem… – mondja tétovázva –, vagy ha akarod, elintézhetem, hogy észrevétlenül élhess valahol, szabályozatlan területen. De az magányos lét lesz – teszi hozzá halkan. – Sosem fognak rád találni.

– Ó!

Csend.

– Igen – mondja.

Megint csend.

– Vagy… Elmegyek, megtalálom apádat, megölöm, és egyedül birkózom meg a következményekkel.

Warner próbál nem mosolyogni, de nem sikerül.

Halkan felnevet, aztán egyenesen a szemembe néz.

– Mi olyan mulatságos?

– Drága kislány!

– Mi az?

– Már nagyon régen várom ezt a pillanatot.

– Ezt hogy érted?

– Végre kész vagy… Végre kész vagy harcolni.

Döbbenet hullámzik végig testemen.

– Persze hogy kész vagyok.

És egy pillanat alatt rám törnek a csatatér emlékei, a rémület, hogy lelőnek és meghalok. Nem felejtettem el a barátaimat és megújult meggyőződésemet, elhatározásomat, hogy ezentúl másként cselekszem. Minden másképp lesz. Ezúttal tényleg harcolok, nem tétovázok. Akármi történjen… és akármit fedezek fel… már nincs visszaút. Nincs más lehetőség.

Nem felejtettem el.

– Utat vágok magamnak vagy meghalok.

Warner hangosan felnevet. Úgy néz ki, mint aki mindjárt sírva fakad.

– Tényleg meg fogom ölni az apádat – mondom. – És megdöntöm a Regeneráció hatalmát.

Még mindig mosolyog.

– Így lesz.

– Tudom – mondja.

– Akkor miért nevetsz?

– Nem nevetek – jegyzi meg halkan. – Csak arra gondoltam… elfogadnád-e a segítségemet.

Négy

– Tessék?

Sűrűn pislogok. Hitetlenkedőn.

– Mindig mondtam, hogy mi ketten kitűnő páros lennénk – folytatja Warner. – Mindig mondtam, hogy csak azt várom, hogy készen állj… hogy felismerd a dühödet, az erődet. Az első naptól kezdve ezt várom… Attól a perctől, hogy megismertelek.

– De hiszen a Regeneráció érdekében akartál felhasználni engem… azt akartad, hogy ártatlan embereket kínozzak…

– Ez nem igaz.

– Tessék? Miről beszélsz? Hiszen te magad mondtad…

– Hazudtam – feleli vállat vonva.

A szám is tátva marad a csodálkozástól.

– Három dolgot kell tudnod rólam, szerelmem – mondja, és közelebb lép. – Az első: jobban gyűlölöm az apámat, mint azt te valaha is képes lennél felfogni. A második: leplezetlenül önző ember vagyok, aki szinte minden helyzetben önérdekből eredően hoz meg döntéseket. A harmadik pedig… – elhallgat, lefelé néz, aztán halkan felnevet. – A harmadik az, hogy soha nem volt szándékomban fegyverként használni téged.

Nem találok szavakat.

Hátratántorodok, az ágyhoz.

Dermedten ülök.

– Ez egy jól megtervezett és kivitelezett látszat volt, amit kifejezetten apám miatt adtam elő. Meg kellett győznöm arról, hogy jó ötlet befektetni olyasvalakibe, mint te, hogy ezt felhasználhatjuk katonai céljainkra. És hogy egészen, de tényleg egészen őszinte legyek, még mindig nem vagyok biztos abban, hogy ez hogyan sikerült. Az ötlet egyenesen groteszk: rengeteg időt, pénzt és energiát fordítani arra, hogy kizárólag kínzással „megjavítsunk” egy feltehetően elmebeteg lányt? – A fejét ingatja. – Az elejétől fogva tudtam, hogy eredménytelen vállalkozást lesz, teljes időpocsékolás. Sokkal hatékonyabb módszerek is vannak arra, hogy információt nyerjünk az együttműködést megtagadókból.

– Akkor miért… miért akartál engem?

A szeme őszintén megcsillan.

– Tanulmányozni akartalak.

– Tessék? – kérdezem döbbenten. Alig kapok levegőt.

Hátat fordít nekem.

– Tudtad azt… – szól olyan halkan, hogy nagyon kell figyelnem, különben nem hallanám. – Tudtad, hogy anyám abban a házban lakik? – A zárt ajtóra pillant. – Abban a házban, ahova apám vitetett téged? Ahol rád lőtt? Anyám a szobájában volt. Azon a folyosón, ahol apám téged szállásolt el.

Nem válaszolok, mire Warner visszafordul felém.

– Igen – felelem súgva. – Apád említett valamit róla.

– Ó! – Rémület suhan át az arcán, de gyorsan leplezi. Nyugodtra fegyelmezi hangját. – És… mit mondott róla?

– Azt, hogy beteg – felelem és gyűlölöm magam, amiért Warner testén erre a válaszra borzongás fut át. – Azt, hogy azért tartja ott anyádat, mert nem bírja a lakókörleteket.

Warner a falnak támaszkodik, és úgy néz ki, mint akinek meg kell kapaszkodnia valamiben, hogy össze ne essen. Mélyet sóhajt.

– Igen… – szólal meg végül. – Ez igaz. Anyám beteg. Nagyon hirtelen betegedett meg – mondja a távolba, egy másik világba révedve. – Gyerekkoromban teljesen jól volt – folytatja, a jádegyűrűt forgatva ujján. – De egy napon, egyszerűen… összeomlott. Évekig küzdöttem apámmal, hogy keressen neki orvost, találjanak ki valami kezelést, gyógymódot, akármit, de nem hallgatott rám. Nekem, és egyedül nekem kellett segítséget keresnem, sok orvos vizsgálta, számtalan konzílium volt, de senki sem volt képes segíteni rajta. Senki… senki nem tudta megállapítani, hogy mi a baja. A diagnózisig sem jutottak el. Állandó fájdalommal él… és én olyan önző voltam és vagyok… hogy nem hagyom meghalni.

Felnéz.

– És akkor hallottam rólad. Különféle történeteket, mendemondákat. És ez hosszú idő után reményt adott. El akartalak érni, tanulmányozni akartalak. Meg akartalak ismerni, meg akartalak érteni. Mert kutatásaim szerint te voltál az egyetlen ember, aki tudomásom és sejtésem szerint magyarázatot adhat anyám állapotára. Annyira el voltam keseredve… hogy bármit hajlandó voltam megpróbálni.

– Ezt hogy érted? Hogy segíthetne egy olyan ember, mint én, anyádnak?

Felnéz, tekintetünk ismét találkozik, arca fájdalmas grimaszba rándul.

– Azért, szerelmem… mert te nem érinthetsz meg senkit… őt pedig… senki nem érintheti meg.

Öt

Nem találok szavakat.

– Végre megértem a fájdalmát – mondja Warner. – Végre megértem, milyen érzés lehet így élni. Miattad értem meg. Mert láttam, mit tett… mit tesz veled ez az állapot. Mit jelent ilyen terhet cipelni… ilyen erőt hordozni és olyanok között élni, akik ezt nem értik meg.

Fejét a falhoz támasztja, kezét a szemére szorítja.

– Ő is, ahogy te… úgy érezheti, hogy valami szörnyeteg lakozik benne. De veled ellentétben az ő egyetlen áldozata ő maga. Képtelen a saját bőrében élni. Nem érintheti meg senki, saját kezével sem érhet magához. Nem simíthat ki hajtincset a homlokából, nem szoríthatja ökölbe a kezét. Fél beszélni, a lábát mozdítani, karját kinyújtani, még kényelmesebb testhelyzetbe helyezkedni is, mert gyötrelmes fájdalmat okoz neki, ha a bőre a bőréhez ér.

Keze elernyed, a teste mellett lóg.

– Úgy tűnik… – folytatja nagy önuralom árán nyugodtnak hangzó hangon –, úgy tűnik, hogy az emberi bőr érintése vált ki valamit, ami előhívja belőle ezt a szörnyű, romboló erőt, és mivel ő a fájdalom eredője és elszenvedője is, valahogy képtelen megölni magát. Saját testének foglya. Képtelen elmenekülni ez elől az önmagára mért kínzás elől.

A szemem szúr. Sűrűn pislogok.

Oly sok évig hittem, hogy az életem nehéz, azt hittem, pontosan tudom, mit jelent szenvedni. De ez… Ezt egyszerűen fel nem foghatom. Soha nem gondoltam arra, hogy valaki még nálam is rosszabb helyzetben lehet.

Szégyen tör rám, amiért sajnáltam magam.

– Sokáig azt gondoltam, hogy egyszerűen… beteg. Azt hittem, valami olyan betegség támadta meg, ami az immunrendszerét érinti, amitől a bőre fájdalmasan érzékeny lett. Úgy gondoltam, hogy megfelelő kezeléssel végül meggyógyul. Folyamatosan reméltem… aztán végül rájöttem, hogy hosszú évek teltek el és semmi nem változott. A folyamatos fájdalom kezdte felborítani lelki egyensúlyát, míg végül feladta… már semmit nem remél az élettől. Hagyta, hogy a fájdalom eluralkodjon. Egy idő után már nem kelt fel az ágyból, nem evett rendesen, nem törődött a személyi higiénével. Apám megoldása minderre az volt, hogy bedrogozta. Abban a házban tartja elzárva, és csak egy ápolónő vigyáz rá. Mostanra teljesen morfiumfüggő lett és elvesztette az eszét. Már meg sem ismer engem. Nem ismer fel. Néhányszor megpróbáltam lehozni a drogról – mondja halkan, megtörten –, akkor meg akart ölni. – Egy pillanatra elhallgat, mintha el is felejtette volna, hogy még mindig a szobában vagyok. – A gyerekkorom néha majdnem egészen tűrhető volt… de ez csak anyámnak köszönhető. Apám pedig ahelyett, hogy gondoskodott volna anyámról, felismerhetetlenné tette.

Felnéz, nevet.

– És én még azt hittem, hogy segíthetek rajta! Azt hittem, ha rájövök a betegség lényegére, akkor tehetek valamit… azt hittem, tehetek… – elhallgat. Végigsimít arcán. – Nem is tudom – súgja. Elfordul. – Egy biztos: soha nem volt szándékomban akaratod ellenére felhasználni téged. Ez a gondolat soha nem is tetszett nekem. Csak fenn kellett tartanom a látszatot. Tudod, apám nem helyesli, hogy engem egyáltalán érdekel anyám hogyléte.

Furcsa, fanyar mosollyal nézi az ajtót. Felnevet.

– Apámnak soha nem állt szándékában, hogy segítsen anyámon. Undorító tehernek tartja. Úgy gondolja, önmagában azzal, hogy életben tartja, nagy szívességet tesz, amiért hálásnak kéne lennem. Szerinte elégedjek meg ezzel, legyen elég, hogy végignézhetem, ahogy anyám teljesen kifordul magából, annyira felemészti a kín, hogy teljesen elmegy az esze.

Remegő kézzel simít végig a nyakán, a tarkójába kapaszkodik.

– De ez… ez nem elég nekem. Rögeszmémmé vált, hogy próbáljak segíteni neki. Hogy visszahozzam az életbe. És érezni akartam – mondja egyenesen a szemembe nézve –, tudni akartam, milyen lehet olyan fájdalmat kiállni. Tudni akartam, mit érezhet nap mint nap. Sosem féltem az érintésedtől. Ami azt illeti, már vártam. Annyira biztos voltam abban, hogy megtámadsz, vagyis megérintesz, hogy védekezni próbálsz ellenem. De nem tetted. – A fejét ingatta. – A kórtörténetedben, minden rólad szóló jelentésben azt olvastam, hogy féktelen, gonosz teremtés vagy. Arra számítottam, hogy állat vagy, aki minden lehetőséget megragadva meg akar ölni engem és az embereimet… akit szigorú felügyelet alatt kell tartani. De csalódást okoztál azzal, hogy túlságosan emberi voltál, túlságosan kedves. Olyan kibírhatatlanul naiv! Nem támadtál vissza.

Emlékezőn réved maga elé.

– Nem reagáltál a fenyegetéseimre. Nem reagáltál fontos dolgokra. Úgy viselkedtél, mint egy engedetlen, hálátlan gyerek. Nem tetszettek a ruháid. Nem etted meg az ínyencfogásokat.

Hangosan felnevet, a szemét forgatja, és hirtelen teljesen elfeledkezem együttérzésemről.

Legszívesebben hozzávágnék valamit.

– Annyira megsértődtél attól… attól, hogy arra kértelek, viselj női ruhát! – Rám néz, szemében vidámság csillan. – Arra készültem, hogy egy megzabolázhatatlan szörnyeteggel kell szembenéznem, aki képes… képes puszta kézzel megölni egy férfit. – Újabb nevetést harap el. – Te pedig azért hisztiztél, hogy tiszta ruhát kapsz és meleg ételt. Ó! – A fejét ingatva a mennyezetre néz. – Nevetséges voltál. Nagyon mulatságos… és soha nem szórakoztam olyan jól, mint akkor. El sem tudom mondani, mennyire élveztem. Élveztem, mennyire fel tudlak bosszantani – néz rám kaján mosollyal. – Imádom, ha kihozhatlak a sodrodból.

Olyan erősen markolom az egyik párnát, hogy attól tartok, elszakad. Bosszúsan nézek rá.

Rám nevet.

– Annyira izgatott voltam – mondja mosolyogva. – Folyton veled akartam lenni. Eljátszottam, hogy a Regenerációban betöltendő szerepedet tervezgetem. Ártatlan voltál, ártalmatlan, gyönyörű és mindig kiabáltál velem – mondja most már egyenesen vigyorogva. – Szentséges ég, nagyon következetlen, összefüggéstelen dolgokat üvöltöttél nekem – idézi fel. – De soha nem emeltél kezet rám. Egyszer sem. Azért sem, hogy az életedet mentsd.

Mosolya lehervad.

– Ez aggodalommal töltött el. Nagyon megrémültem attól, hogy kész vagy feláldozni magad, de arra nem állsz készen, hogy önmagad védelmében felhasználd a képességedet. – Felsóhajt. – Ezért taktikát váltottam. Próbáltalak csellel provokálni, hogy megérints.

Önkéntelenül összerezzenek. Túl jól emlékszem arra a napra… a kék szalonra. Akkor gúnyosan kötekedett velem és manipulált, és nagyon közel kerültem ahhoz, hogy szándékosan fájdalmat okozzak neki. Végül sikerült pontosan rátapintania, mivel sérthet meg a legjobban, annyira, hogy viszonozni akarjam.

Kis híján megtettem.

Warner oldalra billenti fejét. Mélyet sóhajt.

– De ez sem hatott. És rohamosan kezdtem elveszíteni eredeti szándékomat. Annyira lekötött, hogy milyen vagy és miért teszed, amit nem teszel, hogy elfelejtettem, mi volt az eredeti célom azzal, hogy a bázisra hozattalak. Annyira bosszús voltam attól, hogy nem vagy hajlandó behódolni, hogy nem akarsz ütni, bár pontosan tudtam, hogy ütni akarsz, de uralkodsz magadon. De valahányszor feladtam volna, mindig jött egy pillanat – mondja fejét ingatva –, mindig jött egy olyan hihetetlen pillanat, amikor kimutattad nyers, féktelen erődet. Egyszerűen hihetetlen volt. – Elhallgat. Újra a falnak dől. – De aztán mindig visszavonultál. Mintha szégyellnéd. Mintha nem akarnád elismerni azokat az érzéseket magadban. Ezért megint taktikát változtattam. Kipróbáltam valami mást. Valamit, amiről biztosan tudtam, hogy átlendít azon a bizonyos ponton. És meg kell mondanom, a hatás pontosan olyan volt, amilyennek reméltem. – Mosolyog. – Akkor először látszott rajtad, hogy élsz, hogy érző, eleven ember vagy.

A kezem hirtelen jéghideg lesz.

– A kínzókamra – hebegem.

Hat

– Így is lehet nevezni – jegyzi meg Warner vállat vonva. – Mi szimulációs kamrának mondjuk.

– Kényszerítettél, hogy fájdalmat okozzak annak a kisgyereknek! – mondom, és rögtön felidéződik bennem, milyen féktelen düh tombolt bennem akkor. Hogy felejthetném el ezt? Hogy mire kényszerített. Hogy milyen szörnyű emlékeket idézett fel bennem puszta szórakozásból. – Ezt sosem bocsátom meg neked – mordulok rá maró, dühös hangon. – Sosem bocsátom meg neked, amit azzal a kisgyerekkel tettél. Azért, amire kényszerítettél!

Warner grimaszt vág.

– Bocsáss meg… nem emlékszem…

– Képes lettél volna feláldozni egy gyereket! – a hangom már remeg. – Feláldoztad volna a hülye játékaidnak! Hogy voltál képes ilyen alávalóságra? – Hozzávágom a párnát. – Te beteg, szívtelen szörnyeteg!

Warner elkapja a párnát, amikor az a mellkasához csapódik, és úgy néz rám, mintha még sosem látott volna. Aztán, mintha rátörne a felismerés, arca ellazul, a párna kicsúszik a kezéből és a padlóra esik.

– Ó! – mondja lassan. Behunyja a szemét, igyekszik elnyomni mosolyát. – Ó, hát meg fogsz ölni – szól már nyíltan nevetve. – Azt hiszem, ezt nem bírom ki…

– Miről beszélsz? Mi bajod? – mordulok rá.

Még mindig mosolyog.

– Mondd el, szerelmem! Mondd el, pontosan mi történt aznap! Kezemet ökölbe szorítom, nagyon bosszant ez a laza sekélyesség, szinte remegek a dühtől.

– Valami idétlen szűk ruhát vetettél fel velem! Aztán levittél a 45-ös szektor legalsó szintjeire és bezártál egy régi, koszos szobába. Tökéletesen emlékszem rá – sorolom. Minden önuralmamat bevetem, hogy látszatra nyugodt tudjak maradni. – Undorító sárga falai voltak. Kopott zöld szőnyeg. Hatalmas detektívtükör.

Warner összevonja a szemöldökét. Int, hogy folytassam.

– Aztán… elfordítottál valami kapcsolót – mondom, és erőt veszek magamon, hogy folytassam, hogy beszélni tudjak. Fogalmam sincs, miért kezdtem el hirtelen kételkedni magamban. – És akkor lassan nagy fémtüskék törtek elő a padlóból. És akkor… – tétovázok, megacélozom magam a következőkre –, bejött egy kisgyerek. Be volt kötve a szeme. És azt mondtad, ő van itt helyetted. Azt mondtad, hogy ha én nem mentem meg, akkor ő sem.

Warner nagyon figyel engem. A szemembe néz.

– Biztos vagy abban, hogy ezt én mondtam?

– Igen.

– Igen? – kérdi fejét oldalra hajtva. – Láttál engem? Láttál, ahogy ezt mondom?

– Nnn… nem – mondom gyorsan, védekezőn. – Hangszóró volt. Hallottam a hangodat…

Mélyet sóhajt.

– Igen, persze.

– Hallottam.

– Tehát mi történt az után, hogy ezt hallottad?

Feszengek. Zavaromban nyeldeklek.

– Meg kellett mentenem azt a kisfiút. Meghalt volna. Nem látta, merre megy és felnyársalhatták volna a fémtüskék. A karomba kellett vennem, és ki kellett találnom valamit, hogy úgy foghassam, hogy ne haljon bele.

Szinte üt a csend.

– És sikerült? – kérdi Warner.

– Igen – suttogom. Képtelen vagyok megérteni, miért kérdezi, amikor a saját szemével látta mindezt. – De a kisfiú elernyedt. Egy időre megbénult a karomban. Aztán megnyomtál egy másik kapcsolót, és a nagy fémtüskék eltűntek, és letettem a gyereket, és… és sírva fakadt, és nekiment a csupasz lábamnak. És sikoltozni kezdett. És én… annyira… annyira dühös voltam rád…

– Hogy áttörted a betont – mondja Warner halvány mosollyal. – Áttörted a betonfalat csak azért, mert meg akartál fojtani.

– Megérdemelted volna – hallom a hangomat. – Annál is rosszabbat érdemeltél.

– Nos – sóhajt fel –, ha valóban azt tettem volna, amit mondtál, minden bizonnyal meg is érdemeltem volna.

– Hogy érted azt, hogy ha ezt tetted volna? Tudom, hogy ezt tetted…

– Valóban így volt?

– Persze hogy így volt!

– Akkor mondd meg, szerelmem, mi történt azzal a kisfiúval?

– Tessék?

Megdermedek, jégcsapok kúsznak felfelé karomon.

– Mi történt… azzal a kisfiúval? Azt mondod, hogy letetted a földre. De aztán nekiálltál áttörni a betonfalat, amin vastag, közel két méter magas tükör volt, és úgy tűnik, egyáltalán nem törődtél a gyerekkel, aki a szobában járkált. Nem gondolod, hogy szegény gyerek megsérülhetett volna a vad dühkitörés következményeitől? A katonáim gondoltak erre. Áttörtél egy betonfalat, szerelmem. Szilánkokra ütöttél egy hatalmas üvegtáblát. Nem igazán gondoltál arra, hova hullanak a szilánkok, a betondarabok és kinek okozhatnak sérülést. – Elhallgat, néz. – Igaz?

– Nem – hebegem, a vér kiapad testemből.

– Tehát, mi történt, miután kisétáltál? Vagy erre a részre nem emlékszel? Egyszerűen sarkon fordultál és elmentél. Miután szétverted azt a helyiséget, miután megsebesítetted az embereimet, és engem a földre löktél, mi történt? Megfordultál… és egyszerűen kimentél.

Döbbenten állok. Emlékszem. Igaz. Valóban így volt. Nem gondolkodtam. Csak azt tudtam, hogy a lehető leghamarabb ki kell jutnom onnan. El kellett mennem onnan, kiszellőztetni a fejemet.

– Tehát mi történt a kisfiúval? – kérdi Warner. – Hol volt az a gyerek, amikor te elmentél. Láttad? – kérdezi a szemöldökét összevonva. – Na és a fémtüskék? Vetted a fáradságot, hogy alaposabban megnézd a padlót? Akkor láttad volna, hogy honnan kerülnek elő. Arra nem gondoltál, hogy lyukaszthatták volna ki a szőnyeget úgy, hogy abban ne okozzanak kárt? Érezted, hogy a talpad alatt megmozdul vagy egyenetlenné válik a szőnyeg?

A lélegzetem elakad, alig tudom megőrizni nyugalmamat. Képtelen vagyok másfelé nézni, elszakadni tekintetétől.

– Juliette, szerelmem – szól halkan, gyengéden. – Nem voltak hangszórók abban a helyiségben. Az a szoba teljesen hangszigetelt, csak érzékelők és kamerák vannak odabent. Szimulációs kamra.

– Nem… – Alig kapok levegőt. Ezt nem vagyok hajlandó elhinni. Nem akarom elfogadni, hogy tévedek, hogy Warner nem olyan szörnyeteg, amilyennek gondoltam. Most már nem tud változtatni azon, ami történt. Nem zavarhat össze így. Ennek nem így kéne történnie. – Ez… ez nem lehet…

– Bűnös vagyok, amiért arra kényszerítettelek, hogy egy ilyen kegyetlen helyzetet átélj. Elismerem, ez az én hibám, de már bocsánatot kértem tőled azért, amit tettem. Csak azt akartam elérni, hogy végre reagálj, és tudtam, hogy egy számodra traumát okozó helyzethez hasonló szituáció gyorsan előhívna belőled valami reakciót. De az ég szerelmére, drágám… – A fejét ingatja. – Abszurd… hogy olyan rossz véleménnyel legyél rólam… nem gondolhatod, hogy elrabolnám valaki gyermekét csak azért, hogy végignézzem, ahogy megkínzod?

– Nem volt valóságos? – kérdezem, és rá sem ismerek reszkető, rémült hangomra. – Nem volt valóság?

Együttérzőn néz rám.

– Én terveztem a szimuláció alapelemeit, de a program szépsége az, hogy képes fejlődni és alkalmazkodni a katonák ösztönös reakcióihoz. Olyan katonák kiképzésére használjuk, akiknek le kell győzniük bizonyos félelmeket vagy különösen nehéz, bonyolult küldetésre kell felkészülniük. Szinte bármilyen környezetet képesek vagyunk előállítani. Azok a katonák is elfelejtik, hogy szimulációban vesznek részt, akik pontosan tudják, hogy erről van szó. – Elfordítja rólam a tekintetét. – Tudtam, hogy számodra ez félelmetes lesz, mégis megtettem. És őszintén sajnálom, hogy ilyen rossz érzést keltettem benned. De nem… – mondja halkan, szemembe nézve –, egyetlen eleme sem volt valóságos. Csak képzelted a hangomat abban a helyiségben. Csak képzelted a fájdalmat, a hangokat, a szagokat. Minden a te képzeletedben zajlott.

– Nem akarok hinni neked – mondom neki alig hallhatón, súgva.

Mosolyogni próbál.

– Mit gondolsz, miért azt a ruhát kellett viselned? – kérdezi. – Annak a ruhának az anyaga olyan vegyülettel volt átitatva, amely a helyiségben elhelyezett érzékelőkkel kommunikált. És minél kevesebb ruha van rajtad, a kamerák annál könnyebben képesek követni tested hőjét, mozdulataidat. Esélyem sem volt elmagyarázni neked, hogy mit tapasztaltál, mit éltél át. Rögtön utánad akartam menni, de úgy gondoltam, időt kell hagynom neked, hogy összeszedd magadat. Nagyon ostoba döntés volt. – Az álla megfeszül. – Vártam, pedig nem kellett volna várnom a magyarázattal. Mert amikor rád találtam, már késő volt. Képes voltál kiugrani az ablakon, csak hogy elmenekülj előlem.

– Jó okom volt rá – csattan a hangom.

Megadón emeli fel a kezét.

– Szörnyű ember vagy! – tör ki belőlem a harag. Arcába dobom a többi párnát, dühös vagyok, rémült és megalázott egyszerre. – Miért tettél ki ilyen helyzetnek, amikor pontosan tudtad, min mentem keresztül, te hülye, te arrogáns…

– Juliette, kérlek – szól hozzám, és közelebb lép, a kezét nyújtja felém. – Nagyon sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked, ennek ellenére úgy gondolom, megérte…

– Ne érj hozzám! – Elhúzódok, csak bámulom, és úgy markolom az ágy lábát, mintha fegyver lehetne. – Le kéne lőjelek, újra és újra… amiért ezt tetted velem. Én… én…

– Tessék? – Nevet. – Még egy párnát akarsz hozzám vágni?

Meglököm. Keményen. Nem mozdul. Ütni kezdem. Ököllel verem mellkasát, karját, gyomrát, lábát, ahol érem, és azt kívánom, bárcsak ne lenne képes elnyelni minden erőmet, bárcsak képes lennék megrázni a csontjait és kezem alatt vonaglana a fájdalomtól.

– Te… önző… szörnyeteg! – Ütöm, csak ütöm, sok ütés félremegy, és észre sem veszem, mennyire kimerít, észre sem veszem, milyen hamar megy át a düh fájdalomba. Hirtelen nem akarok mást, csak sírni. A testem rázkódik a megkönnyebbüléstől és rémülettől, végre felszabadulok a félelem alól, hogy jóvátehetetlen kárt tettem még egy ártatlan kisgyerekben, ugyanakkor megrémít, hogy Warner képes volt ilyen szörnyűségnek kitenni. Hogy segítsen.

– Annyira sajnálom! – mondja, és közelebb lép. – Igazán sajnálom. Akkor még nem ismertelek. Nem úgy, mint most. Ha most kéne döntenem, semmiképpen sem tenném ezt veled.

– Nem ismersz engem – hebegem, könnyeimet törölgetve. – Azt hiszed, attól, hogy elolvastad a naplómat, ismersz. Te hülye, te tapintatlan, te mások életébe betolakodó seggfej…!

– Ó, ha már itt tartunk… – Mosolyog, gyors mozdulattal kirántja noteszomat a zsebemből és az ajtó felé mozdul. – Attól tartok, ezt még nem olvastam végig.

– Hé! – tiltakozom, meg akarom ütni, de ellép tőlem. – Azt mondtad, hogy visszaadod!

– Nem mondtam ilyet – feleli nyugodtan, a nadrágzsebébe dugva a noteszt. – Most kérlek, várj itt egy kicsit. Kerítek neked valami ennivalót.

Amikor becsukja maga mögött az ajtót, még üvöltök.

Hét

Az ágyra hanyatlok.

Dühös, mély torokhang tör elő belőlem. Egy párnát a falhoz csapok.

Tennem kell valamit. Muszáj elindulnom valamerre.

Ki kell találnom valamit.

Olyan régóta vagyok védekezésben és menekülésben, hogy tudatomat gyakran töltötte ki részletes és reménytelen álmodozás arról, hogyan lehet és kell megdönteni a Regeneráció hatalmát. A cellában töltött 264 napom nagy része azzal ment el, hogy lehetetlen pillanatokról fantáziáltam: arról a napról, amikor szembe tudom köpni azokat, akik elnyomtak engem és mindenki mást, azokat, akik az ablakomon túl vannak. És bár millió különböző verziót képzeltem el, amelyekben képes vagyok kiállni magamért és megvédeni magamat, soha nem gondoltam, hogy egyszer valóban esélyem lesz erre, hogy ez valóban megtörténhet. Sosem gondoltam, hogy lesz erőm, lehetőségem vagy bátorságom.

De most?

Mindenki eltűnt.

Lehet, hogy egyedül maradtam.

Omega Ponton nem vitattam, hogy Castle a vezető. Nem sokat tudtam a dolgokról, és még túlságosan féltem ahhoz, hogy cselekedhettem volna. Eleve Castle volt a vezető és volt kész terve, ezért megbíztam benne, hogy ő jobban tudja, hogy mindenki tudja, mit miért csinál.

Hiba volt.

Valahol mélyen, legbelül mindig is tudtam, hogy kinek kéne az ellenállás élére állnia. Egy ideje már halványan éreztem, de addig féltem az ajkamra venni ezeket a szavakat. Olyan embernek kell vezetnie az ellenállást, aki már semmit sem veszíthet, de mindent nyerhet. Aki már nem fél senkitől.

Nem Castle. Nem Kenji. Nem Adam. Nem is Warner.

Hanem én.

Csak ekkor nézek végig magamon, és látom, hogy öltözékem valószínűleg Warner régi ruhadarabjaiból áll. Szinte elveszek a kifakult narancsszínű pólóban, a szürke melegítőnadrág kis híján leesik a csípőmről, valahányszor fel akarok állni. Eltelik egy pillanat, mire megtalálom egyensúlyomat, és teljes súlyommal, mezítláb a vastag plüss-szőnyegre nehezedem. Néhányszor visszahajtom a nadrág derékrészét, míg az anyag lazán megáll a csípőcsontomon, aztán a bő póló alját kötöm össze hátul. Tudatában vagyok, hogy nevetséges látványt nyújthatok, de azzal, hogy testemre igazítom a ruhát, úgy érzem, bizonyos fokig visszanyertem az irányítást, ezért ragaszkodom ehhez. Éberebbnek tűnök, mintha kissé nagyobb mértékben lenne befolyásom a helyzet felett. Már csak egy gumipántra van szükségem. A hajam túl nehéz, kezd olyan érzésem lenni, hogy megfojt ez a hajzuhatag, és szeretném, ha mielőbb szabad lehetne a nyakam. Ami azt illeti, nagyon jó lenne már zuhanyozni.

Az ajtónyitás hangjára hátrafordulok.

A gondolat közepén ér, két kézzel fogom össze a hajam rögtönzött lófarokba, és ebben a pillanatban a tudatomba villan, hogy nincs rajtam alsónemű.

Warner kezében tálca.

Csak néz, rezzenéstelenül. Tekintetével végigpásztázza arcomat, nyakamat, karomat. A derekamnál megáll. Követem pillantását, és rádöbbenek, hogy mozgásomtól felemelkedett a póló és kilátszik a hasam. És rögtön rájövök, hogy miért néz úgy.

A csókok emléke… ahogy a törzsemet csókolta végig, keze a hátamon, meztelen lábamon, combomon siklott, ujjait alsóneműm gumija alá csúsztatta…

Ó!

Egyszerre elernyed a kezem, a hajam előrehull. Arcom lángol.

Warner hirtelen valahová a fejem feletti pontra mered.

– Azt hiszem, le kéne vágnom a hajam – mondom csak úgy, magamnak, és magam sem értem, miért mondtam. Nem akarom levágni a hajam. Legszívesebben a mosdóba zárkóznék.

Nem válaszol. Közelebb viszi az ágyhoz a tálcát, és csak akkor döbbenek rá, milyen éhes vagyok, amikor meglátom a két pohár vizet és a két tányér ételt. Nem is emlékszem, mikor ettem legutóbb, eddig abból az energiából éltem, amit sebeim begyógyításakor kaptam.

– Foglalj helyet! – mondja, kerülve tekintetemet. A padló felé biccent, aztán leereszkedik. Leülök vele szemben. Felém tolja a tálcát.

– Köszönöm – mondom az ételt nézve. – Nagyon finomnak tűnik.

Illatos, színes rizs. Fűszeres burgonyakockák, és egy kis adag párolt zöldség. Egy csésze csokoládépuding. Egy tálkányi szeletelt, friss gyümölcs. Két pohár víz.

Amikor először itt voltam, gúnyosan visszautasítottam volna az ilyen ételt.

Ha akkor tudtam volna, amit most tudok, kihasználtam volna minden lehetőséget, amit Warner biztosított számomra. Erőt gyűjtöttem volna és jobban megfigyeltem volna a környezetet, amikor körbevezetett a bázison. Menekülési utakat kerestem volna, és ürügyeket, hogy kijuthassak a lakókörletekbe. És aztán elszöktem volna. Megtaláltam volna a módját, hogy megéljek egyedül. És nem buktattam volna le magammal Adamet. Nem rántottam volna magamat és sok más embert is ilyen bajba.

Bárcsak megettem volna, amit akkor elém tett!

Féltem, teljesen magam alatt voltam, nem tudtam kitalálni az ellenállásnak semmilyen más módját. Nem csoda, hogy kudarcot vallottam. Gyenge voltam, rémült és vak, át sem gondoltam a lehetőségeket. Nem volt tapasztalatom az álcázásban és manipulációkban. Alig tudtam kommunikálni az emberekkel, nem tudtam, hogy kell viselkedni velük, alig értettem a saját fejemben visszhangzó szavakat.

Döbbenet belegondolni is, milyen sokat változtam az elmúlt hónapok alatt. Úgy érzem, teljesen más ember lettem. Élénkebben érzékelek. Megedződtem. És életemben először hajlandó vagyok elismerni, hogy dühös vagyok.

Felszabadító érzés.

Hirtelen felnézek, mert Warner pillantásának súlyát érzem magamon. Kíváncsian, csodálkozva néz rám.

– Mire gondolsz? – kérdezi.

Egy burgonyadarabot tűzök a villámra.

– Arra, hogy milyen idióta voltam, amikor visszautasítottam egy tányér meleg ételt.

Összevonja szemöldökét.

– Ezzel csak egyetérteni tudok.

Éles pillantást vetek rá.

– Annyira elgyötört voltál, amikor ide kerültél – mondja mély sóhajjal. – Én pedig annyira nem értettem. Vártam, hogy elveszted a fejed, hogy bedühödsz, hogy vacsoránál felugrasz az asztalra és rugdalni kezded a katonáimat. Biztos voltam benne, hogy mindenkit meg akarsz ölni… de nem így volt. Makacs voltál és mogorva, nem akartad levetni a koszos ruháidat, tisztába öltözni, és nem tetszett az étel, nem etted meg a zöldséget.

Elpirulok.

– Az elején azt hittem, valamin mesterkedsz – idézi fel nevetve. – Azt hittem, csak azért játszod az elégedetlent, hogy eltereld a figyelmemet valami nagyobb célról. Azt hittem, hogy az ilyen apróságok feletti dühöd csak cselfogás – mondja kissé gúnyosan. – Úgy gondoltam, csak ez lehet a helyzet.

Karba fonom kezemet.

– Egyszerűen undorítónak találtam a luxust. Azt, hogy olyan sok pénz jut a hadseregre, miközben mások éheznek.

Warner legyint, a fejét ingatja.

– Nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy nem valami számító, rejtett célból adtam mindazt neked. Nem valamiféle teszt volt. – Felnevet. – Nem akartalak próbára tenni, nem kísértésnek szántam. Azt hittem, szívességet teszek. Hiszen egy nyomorúságos, förtelmes odúból emeltünk ki. Azt akartam, hogy igazi matracod legyen. Hogy nyugodtan zuhanyozhass. Hogy szép, tiszta ruháid legyenek. És enned kellett… Hiszen az éhhalál küszöbén voltál.

Megdermedek, a hangulatom kissé megenyhül.

– Lehetséges… De úgy viselkedtél, mint egy őrült. Kontrollmániás. Nem hagytad, hogy a katonákkal beszéljek.

– Mert állatok – csattan fel váratlanul éles hangon.

Döbbenten nézek fel dühösen villanó zöld szemébe.

– Neked, aki életed nagy részét elzárva töltötted, nem volt lehetőséged felfogni, hogy milyen gyönyörű vagy, és milyen hatással lehetsz az emberre. Aggódtam a biztonságodért. Gyenge voltál és félénk, és egy katonai bázison éltél, ahol rengeteg a magányos, állig felfegyverzett, tompa eszű, nálad háromszor nagyobb katonaember. Nem akartam, hogy zaklassanak. Azért csináltam nyilvános jelenetet a Jenkins-ügyből, mert azt akartam, hogy bizonyítékok legyen, milyen képességeid vannak. Muszáj volt megmutatnom nekik, hogy félelmetes ellenfél vagy… és jól teszik, ha távol tartják magukat tőled. Védeni próbáltalak.

Képtelen vagyok a szemébe nézni.

– Milyen rossz véleménnyel lehettél rólam – mondja a fejét ingatva. – Fogalmam sem volt, hogy ennyire gyűlölsz. Hogy mindent, amit megpróbálok tenni, hogy segítsek neked, ilyen éles kritika ér.