Copyright © 2021 by Becky Albertalli and Adam Silvera

This is a work of fiction. Names, characters, places, and incidents either are the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events, or locales is entirely coincidental.

All rights reserved.

David Arnold és Jasmine Warga számára,

az első csillagok a növekvő univerzumunkban

ELSŐ FEJEZET BEN Május 16., szombat

Mi van, ha mégis?

Ez a kérdés merül fel bennem, valahányszor rá gondolok.

Jó ideje úgy érzem, mintha elvesztem volna, mint egy csomag, aminek útközben letépték a feladócímkéjét. De lehet, hogy valaki végre megtalált.

Szétvágta a doboz vastag ragasztószalaggal lezárt tetejét, és felnyitotta.

Fény és levegő áradt be.

Jó reggelt üzenetek és együtt alvás.

És spanyol nyelvórák meg csókolózás.

Mario Colón.

Mielőtt megérkeztem a vasútállomásra, Mario küldött nekem egy fotót magáról, amelyen a fogorvosi székben ül. Fehér pólót visel farmer kertésznadrággal, aminek az egyik pántja lelóg. Pont, mint egy Puerto Ricó-i Super Mario-feldolgozás, amire hatalmas szüksége volt a világnak. Olajbarna bőre sima, ugyanis egyszerűen nem nő rajta szőr, ami néha zavarja, mert szerinte jól állna neki egy Lin-Manuel Miranda szakáll. Sötét haja göndör, és az az erős neonfény kiemeli mogyoróbarna szeme ragyogását. A nyelvét kidugja oldalt, és amikor így hülyéskedik, én ilyenkor is csak arra vágyom, hogy megcsókoljam, mint akkor, amikor először dolgoztunk együtt a kreatív írás házi feladaton.

És azóta már vagy ötven további alkalommal.

Bizonytalanul megnyitom a fotót, amit válaszul küldtem neki. Általában csinálnom kell vagy tíz szelfit, mire úgy érzem, hogy van közte olyan, ami okés, mivel Mario egyértelműen nem az én súlycsoportom, de most igyekeznem kellett, mert megérkezett a vonatom. Magam fölé döntöttem a telefont, ügyelve arra, hogy jól látható legyen a póló, amit nekem készített. Mario érettségire kapott a szüleitől egy pólónyomtatót, mert szerette volna egy kicsit feldobni a ruháit. Múlt héten meglepett egy A gonosz varázslók háborúja pólóval: ugyanúgy néz ki, mint a borító, amit Samantha készített nekem, hogy használjam a Wattpaden. Ez a póló egy nagyon figyelmes ajándék volt. Ha ez van rajtam, nem is ítélkezem olyan szigorúan a külsőm vagy a fotóim felett.

Mario meg én az első egyetemi évünk elején találkoztunk kreatív írás óránkon, és először biztos voltam benne, hogy egy Nagyon Komoly Szépíró vagy slammer költő lesz belőle. De nem. Mario forgatókönyvíró, aki tizenegy éves kora óta ír forgatókönyveket, és középiskolás korában gyakran került bajba, mert a házi feladatait úgy írta meg, mint egy-egy tévéepizódot.

Ő volt az első fiú az exem, Arthur után, aki igazán felkeltette az érdeklődésemet. Feltűnt, amikor nem jött be az órákra, csodáltam, milyen jól áll neki a kertésznaci, és nagyon tetszett a garbó is, amit télen viselt. És olyan magabiztos volt a munkáját illetően, ami nekem sosem menne – mindig büszke, de sosem beképzelt.

Akkoriban még kicsit össze voltam zavarodva Arthurral kapcsolatban, és nem álltam készen arra, hogy közel engedjem őt magamhoz.

A „mi lenne, ha”-kérdéseim most már Marióval kapcsolatosak.

Mi lenne, ha hivatalosan is járnánk, nem pedig csak barátok lennénk, akik néha csókolóznak és együtt lógnak?

A Central Parkba tartok, ahol a legjobb barátom, Dylan és a barátnője, Samantha várnak rám. Az ünnepek óta most találkozom velük először személyesen, mivel a tavaszi szünetre nem jöttek haza a suliból. Úgy volt, hogy tegnap este játszunk, de Dylan írt, hogy nagyon fáradt az időeltolódás miatt, pedig Chicago és New York között csak egy óra a különbség. Nem húztam fel magam rajta, mert Dylan mindig is ilyen drámakirály volt.

A vonatút hátralévő részében ötleteket írtam össze a zsebméretű jegyzetfüzetemben A gonosz varázslók háborúja című fantasyregényem egyik következő fejezetéhez. Már rég befejeztem a könyvet, de így utólag világossá vált, hogy a sztori nem áll meg igazán a saját lábán. Túl sok izgalmas pillanatot tartogattam a folytatásokra, amelyeket lehet, hogy nem is fogok megírni, és jobban ki kell dolgoznom azokat a karaktereket, akiket a barátaim és exfiúim ihlettek, hogy azok is háromdében lássák őket, akik nem az ismerőseim.

A hangulatom állandóan ugyanaz: írni nehéz.

Mario egyszer megkérdezte tőlem, hogy van-e valami, amit az íráson kívül valaha is csinálni akartam. Az írás az egyetlen dolog, amiben jó vagyok. Még ha hívogatna is bármi más, nem tudom, mit csinálnék a sok szeretet nélkül, amit a barátaimtól és idegenektől kaptam a gonosz varázslóimnak köszönhetően. Arthur úgy beszélt a szereplőkről, mintha a közös barátaink lennének. Dylan pedig annyira szereti a könyvem világát, hogy folyton egy olyan drag bárról fantáziál, ahol az összes drag queen különböző fajba tartozó szereplőknek, például tündéknek és trolloknak öltözik. Ha őszinte akarok lenni, engem nem igazán hozott lázba a dolog.

Szeretek szavakon keresztül kapcsolatot teremteni az emberekkel.

És nagyon szeretek Marióval szavakon keresztül kapcsolatot teremteni angolul és spanyolul is.

Hozzám hasonlóan ő is egy világos bőrű Puerto Ricó-i, aki fehérnek tűnik, de őt kétnyelvűen nevelték a szülei, az enyémek engem nem. Rengeteg spanyol kifejezést épített be a film forgatókönyvébe, és azt mondta, reméli, hogy egyetlen stúdió sem fogja arra kényszeríteni, hogy lefordítsa a nézőknek; azt akarta, hogy mások is tegyék bele azt a munkát, amit a szüleinek kellett elvégezniük felnőtté válás közben. Engem is arra ösztönzött, hogy kezdjek el bíbelődni a fordítással – és gyakorlatilag felkiáltottam, hogy ¡Sí, por favor!”1, amikor felajánlotta, hogy a magántanárom lesz.

Nagyon várom már, hogy láthassam.

A mai találkozó Dylannel és Samanthával egy kis zsonglőrködést igényel majd, mivel Mario is csatlakozik hozzánk. Nem járunk, de mégis több mint egy barát. Egy kicsit bonyolult a szitu vele kapcsolatban. Például amikor felébredek, ő az első gondolatom, és szeretnék egyszerűen csak jó reggelt kívánni neki, de néha úgy érzem, ez túl intim. Máskor meg azon gondolkodom, hogyan kéne őt bemutatnom a barátaimnak, bár mind jól tudják, mi van közöttünk. És az is fura, hogy az olyan szavakat, mint a „kapcsolat”, túl erősnek érzem, mintha nem érdemeltük volna még ki ezt a megnevezést, összehasonlítva a tényleges kapcsolatokkal.

Nem is tudom. Ez egy probléma Mindent-Túl-Gondolok Ben számára.

De ki kell vernem Mario gyönyörű arcát a fejemből, mert a végén még fennmaradok a vonaton. Felpattanok a helyemről, és kiszaladok a peronra, még mielőtt becsukódnának az ajtók mögöttem. Nagyon fontos, hogy ne késsek el. Leszoktam erről. A kreatívírás-tanárunk, Mrs. García ezt bizonyára úgy nevezné: a karakter jellemfejlődése.

Kijövök az állomásról, és lesétálok a Central Park nyugati bejáratához a hetvenkettedik utcán. Hamarosan ki is szúrom Dylant meg Samanthát. Egy padon ülnek, és azt a játékot játsszák, amikor egymás szemébe kell nézni, és rá kell csapni a másik kezére, mielőtt az elhúzná.

Samantha ráüt Dylan kezére.

– Haha! Négy-egy. Béna vagy.

– Sziasztok – köszönök a padhoz közeledve. – Én is beszállhatok?

Dylan mosolyog.

– Az ágyunkban mindig van hely számodra.

– Nem az ágyatokra gondoltam. Én csak…

Dylan csitít, miközben feláll, és magához ölel, megsimogatva a fejem tetejét.

– Hiányoztál, haver.

– Te is nekem. De máris lefárasztottál.

Dylan haja megnőtt, és végre kontyba tudja fogni, amit már annyira várt, és nagyon jól áll neki – ha pedig az ő véleményét kérdezed, egyedül csak neki áll jól a világon. Egy új Kool Koffee pólót és kék farmert visel.

– Van egy cuki kávézó a parkban. Készülj fel az eszpresszókra, kis Coffee Bean! Vagy inkább Coffee Ben. Ben Bean?

– Szerintem mind hülyén hangzik – jegyzi meg Samantha. Kékeszöld szeme ma is ugyanúgy lenyűgöz, mint amikor először találkoztam vele a Kool Koffee pultja mögött. Sötét haját Pinterestre illő koronafonatba tekerte, és az jut eszembe, hogy ezt bele kellene írnom a könyvembe. A tengerészkék felsőjét beletűrte a fehér sortjába, a nyakában meg egy kis ezüstkulcs lóg.

– Szia, Ben – köszönt, és ő is magához húz, hogy megöleljen.

Megkönnyebbülök, hogy Dylan hatására nem kezd el agresszívan beceneveket aggatni rám.

– De jó, hogy visszajöttetek!

Samantha szeme elkerekedik a pólóm láttán.

– Anyaúrhölgyisten, imádom!

Dylan elvigyorodik, amikor észreveszi.

– Azok a gonosz varázslók egyszer elvarázsolják az egész világot, haver!

Sok minden történt azóta, hogy Dylan tavaly nyáron, a tanév kezdete előtt elolvasta a könyvem, de a támogatása sosem lankadt. Néha kapok tőle egy-egy üzenetet, amiben megkérdezi, mi a helyzet Duke Dill-lel, a karakterrel, akit róla mintáztam. Dylan azzal nyaggat, hogy szerezzek magamnak egy irodalmi ügynököt már most, de mostanában kicsit maximalista lettem.

Nem akarok csalódást okozni senkinek.

Ezt a fajta szeretetmegnyilvánulást, ami tőle jön, nyomásként élem meg.

– Én is akarok egy ilyet! – jelenti ki Samantha, és megtapogatja a pólóm ujját. – Te csináltad?

– Nem, Mario – vágom rá.

– Super Mario! – kiált fel Dylan. – Remélem, nem fárasztja, hogy így hívja mindenki, mert muszáj, hogy így hívjam, érted.

– Igazából imádja.

Én biztos idegesítőnek találnám, ha rólam lenne szó, de Mario nem. Egyetlenegyszer láttam rajta, hogy már majdnem fel van háborodva: amikor az osztálytársunk, Spikey kemény kritikákat fogalmazott meg Mario forgatókönyvével kapcsolatban, de végül nem húzta fel magát, mert tudta, hogy Spikey csak vérre szomjazott, miután Mrs. García „történelmileg abszurdnak” nevezte a polgárháborús novelláját, és mindenki röhögött rajta.

– Szóval, mikor pattan ki Super Mario a csatornából? – kérdezi Dylan.

– Hamarosan. A fogorvostól jön. Addig velem kell beérnetek.

– Csúcs! – mondja Samantha, majd belém karol, és elindulunk sétálni a Central Parkban. – És minden oké köztetek?

– Azt hiszem, igen.

Kicsit hülyén érzem magam, hogy Marióról beszélek Samanthával és Dylannel. Kettejük közt minden teljesen okés és egyértelmű. Míg Mario meg én inkább olyanok vagyunk, mint egy felkiáltójellel párosított kérdőjel: csupa bizonytalanság és izgalom.

– Ki kell találnunk, mi legyen a páros nevetek! – közli Dylan. – Szerintem a „Bario” is jól hangzik, a „Men” az egyenesen tökéletes – csókolja meg összeérintett ujjbegyeit, mint valami séf. – Érted, mert mindketten fiúk vagytok, és…

– Milyen volt a vacsora? – szakítom félbe, Samanthához fordulva.

– Szép mentés – jegyzi meg. – Jó volt. Kösz, hogy kérdezed. Azt hiszem, sikerült visszarázódnunk a karácsonyi szünet után.

Samantha szülei nagyon szeretik Dylant, de amikor O’Malley-ék a téli szünetben rájöttek, hogy a lányuk egy szobában lakik vele Chicagóban, full kiakadtak.

– Dylan nagyon jól… ööö, a szokásosnál jobban viselkedett – feleli Samantha. – Tényleg nagyon sajnálom, hogy le kellett mondanunk a szabadulószobát.

– Ne aggódj emiatt! Előttünk az egész nyár.

Dylan átkarolja a vállamat.

– Big Ben, tudjuk, hogy a szabadulószoba a nagy trükköd, hogy egy órára bezárkózhass velem egy szobába. Nincs szükség kifogásokra, oké?

– Haver, itt van a barátnőd is, nem zavar?

– Ó, kérlek, foglald le egy órára! – könyörög Samantha.

Dylan kacsint egyet.

– Látod, az asszonynak sincs ellenére.

Megállok egy pereces kocsinál, mert csak egy falat lekváros szendvicset kaptam be útközben, amit még anya készített nekem otthon. Tipikus Ben Alejo-módra a vonatsínre ejtettem, amikor azt a szelfit készítettem Mariónak, és egy patkány elszaladt vele; ha egy cseppet is érdekelne a TikTok, valószínűleg több milliós nézettséget értem volna el vele.

– Kértek ti is? – kérdezem.

– Tele vagyok gyümölccsel – mondja Samantha. – Dylan a sült kacsa maradékát ette reggelire.

– Pszt! – szól rá Dylan. – Ebben a parkban kacsák is vannak.

– Gondolod, hogy ránk támadnak?

– Ja, kifejezetten erősek, ha háborúról van szó!

Samantha megrázza a fejét.

– Miért… vagyok én veled egyáltalán?

– Mert nem tudsz leszakadni a Nagy D-ről.

– Fúj, ne már! – bukik ki belőle.

– Most mi van? Ez a Nagy Dylan rövidítése. Így hívom a haveromat, ami a lábam…

Samantha a szájára csap. Korunk egyik legnagyobb hőse.

– Fú… kérsz egy kávét?

Dylan körülnéz.

– Honnan?

A pereces kocsira mutatok.

– Nagyon aranyos vagy, Ben. Tudod, hogy nem iszom pocsék kávét – fordul Dylan az árus felé. – Nem akartam megsérteni, uram, de sokkal inkább azokat a bohócokat, akik megpakolták a csinos kis kocsiját azzal a moslékkal.

Az árus úgy bámul Dylanre, mintha más nyelven beszélne.

– Amúgy is eléggé hiperaktív vagy – jegyzem meg.

– Egy Dream & Bean dupla eszpresszót toltam indulás előtt.

– Kacsa és kávé reggelire. Sok mindent megmagyaráz.

– Ne csinálj úgy, mintha ma ismertél volna csak meg!

Hát tényleg nem ma volt. Általános iskola óta a legjobb barátok vagyunk, bár amióta Dylan egyetemre ment, eléggé érződik a távolság hatása.

– Jobb, ha nem tolod túl a koffeint, mielőtt együtt ebédelünk Patrickkel – figyelmezteti Samantha.

– Patrick! – nyögi Dylan, és a földre köp. – Találj már jobb barátokat, bébi! Szerinted Ben arról beszél újra meg újra meg újra meg újra meg újra, milyen jó együtt úszni a delfinekkel, és majmokat ölelgetni?

– De én nem is csinálok ilyesmit – teszem hozzá.

– Patrick sem – árulja el Samantha egy félrepillantva. – Patrick kihagyott egy évet, hogy az unokatestvérével utazgasson.

Az egy év szünet is remekül hangzik. De a néhány év szünet még jobban.

– Csatlakozz te is hozzánk ebédre, Ben! Meglátod, milyen szuper jó fej ez a srác!

– Te most tényleg szuper jó fejnek neveztél valakit, D?

– Ez is csak azt bizonyítja, mennyire szuper-szuper jó fej a srác!

– Nem lehet. Pár óra múlva kezdődik a munkaidőm.

– Mondd meg a főnöködnek, hogy a királyi család érkezett a városba.

– Tudod, hogy nem tehetem.

Az apám a főnököm. Előléptették vezetőnek a Duane Reade vegyesboltban a téli szünetben. Áprilisban vett fel, hogy a pénztárban dolgozzak, meg segítsek a polcok feltöltésében. Az, hogy közvetlenül az érettségi előtt kezdtem a melót, eléggé megnehezítette a tanulást, de a szüleimtől nem sok empátiára számíthattam, akik teljes munkaidőben dolgoztak az iskola mellett.

– Akkor majd máskor találkozol Patrickkel – veti oda Samantha. – A következő két hónapban itthon lesz. Talán elmehetnénk együtt egy szabadulószobába.

– Nem fogsz bezárni egy szobába Patrickkel egy teljes órára – ellenkezik Dylan.

– Eggyel több ok, hogy hamarabb megoldd a feladványokat – bök meg játékosan a könyökével Samantha. – És léci, jöjjön Mario is!

– Majd meglátjuk.

Zúg a telefonom.

– Apropó, Szuper Mario.

Elolvasom az üzenetét, amiben azt írja, hogy most indult el.

– Már úton van. Letáborozunk ide, hogy könnyebben megtaláljon minket?

Dylan a távolba réved, majd a Belvedere-kastély teraszára mutat. Ez a hely olyan, mintha kikapták volna egy fantasyregényből, hogy idepakolják a Central Parkba.

– Mondd meg a fiúdnak, hogy ott leszünk!

– Nem a fiúm.

– Egyelőre.

Vicces. Legutóbb akkor voltunk Dylannel a Belvedere-ben, miután megismertem Arthurt a postán. Nem tudtuk meg egymás nevét, mert egy flashmob elválasztott minket, de csak rá tudtam gondolni, ezért Samantha az Arthurral folytatott beszélgetésem néhány részletét felhasználva átment Nancy Drew-ba, hogy kitalálja, hogyan találhatnánk meg őt a legkönnyebben. Kinyomozta, hogy lesz egy találkozó a Yale diákjai számára a Belvedere-kastélyban, és mivel Arthur említette, hogy oda akar járni, adtam neki egy esélyt. Dylan úgy döntött, hogy igényes fedőnevekre van szükségünk, hogy részt vehessünk az eseményen, és a Digby Whitakert választotta magának, amire már csak azért is emlékszem, mert ezt a nevet adtam egy tudósnak a regényemben.

Két évvel ezelőtt egy fiút kerestem itt, most pedig azt várom, hogy rám találjon egy másik.

Anélkül, hogy odanézne, Dylan megfogja Samantha kezét, és elindulnak az emeletre.

Egymás kezét fogni olyan hétköznapi dolog, értem én ezt, de nagyon jó látni, hogy két ember, akik már két éve együtt vannak, még mindig bírják egymást – na jó, szeretik egymást. Én még sosem éltem át ilyet. Ez reményt ad, hogy valaki ugyanígy érez majd irántam.

Felkaptatunk a teraszra, majd megtorpanunk. Általában elég nyugis itt fent, csak pózolnak az emberek a parkkal a háttérben. De ma épp esküvőt tartanak. Bensőséges, csak néhány lazán öltözött ember és egy zenekar, ami Bruno Mars Marry You című dalának instrumentális változatát játssza. Épp oda akarok szólni Dylannek meg Samanthának, hogy húzzunk innen, mert nem akarok fotóbombázni, amikor a menyasszony elkezd bevonulni.

Megdermedek.

Azt hiszem, ismerem a menyasszonyt…

Amikor találkoztam Arthurral a postán, volt az a flashmobos lánykérés, és annak a lánynak kérték meg a kezét, akinél feladtam egy nagy dobozt, tele az első exem, Hudson cuccaival. Túl sokba került a csomagküldés, és ez a csaj sem volt szimpatikus nekem. De most ragyog: egyszerű fehér ruhájának vállán egy fekete szalag, szájában egy hatalmas karika.

Először a Belvedere-kastély, most meg ez a csaj. Mintha az univerzum broadwayes neonfényben villogtatná Arthur Seuss nevét.

Hónapok óta nem beszéltem Arthurral, de ezt muszáj elmondanom neki.

A telefonommal készítek egy rövid videót a vőlegény felé vonuló menyasszonyról. Dylan és Samantha összebújva nézik. Megnyitom az Arthurral folytatott beszélgetést: az utolsó üzenetet a születésnapomon, április 7-én kaptam tőle. Nem válaszoltam rá, mert… hát, ja. Akkor képtelen voltam rá, mert olyan jól ment minden közte meg az új fiúja között, és nem volt kedvem úgy tenni, mintha boldogan telne a születésnapom. Pedig válaszolnom kellett volna valamit, mert most furcsán jön ki, hogy ráírok.

Mintha már nem is ismernénk egymást.

Felmegyek az Instagramra, ahol a saját érdekemben blokkoltam a profilját. Túlságosan fájt, hogy felmegyek, és olyan képeket látok, amelyeken Boldog Arthur és Boldog Mikey épp nagyon Boldogok. El akartam vonulni egy kicsit a világtól; volt elég bajom amiatt is, hogy ott a suli, hogy szar otthon lenni, és hogy magányos vagyok Dylan nélkül, és még pasim sincs.

Arthur profiljára felmenni olyan, mintha egy sebtapaszt tépnék le.

A kör alakú profilképen ragyog a kék szeme, ahogy mindig. A legfrissebb képek között van egy doboz a kollégiumi szobájában, aztán egy Stacey Abrams-idézet („Nem számít, hová jutunk, onnan nőttünk, ahonnan elindultunk”), egy régi fotó a fiatal Arthurról meg az anyukájáról, aztán jön egy közös kép Mikey-val, amin egy színlapot tart a kezében az egyetem színháztermében. És ettől begőzölök, minden vér a fejembe száll. Aztán összeszorul a mellkasom, amikor meglátom a szelfit, amelyen Arthur azt a Central Parkos képeslapot tartja a kezében, amit két éve nyáron adtam neki, búcsúzóul. A hátoldalára egy szexjelenetet másoltam ki A gonosz varázslók háborújából Ben-Jamin és Arturo király között, de ezt csak ő tudja.

Miért fotózta le azt a képeslapot?

Elolvasom a kép melletti szöveget:

Arthur Seuss turnéjának következő állomása: New York City! Május 17.

Visszajön!

Holnap.

Egy képeslapot használt a múltunkból, hogy bejelentse, mit tervez a jövőben.

A hozzászólásokban sok-sok szívecskét meg ölelést kap Mikey-tól és legjobb barátjától, Jessie-től, valamint egykori kolléganőjétől, Namratától. Én vagyok az egyetlen seggfej New Yorkban, aki nem mutatott semmilyen érdeklődést. Furcsának érezném, hogy tegyek rá egy lájkot. Bár mi van, ha ez a tökéletes alkalom arra, hogy megtegyük az első lépést az újrakezdés felé? A szerencsénket ismerve, valamikor biztosan összefutunk. New York csak akkor választott el minket egymástól, amikor ő elment innen, én pedig itt maradtam.

Nyomok egy lájkot a képre. És bár egy helyben állok, a szívem úgy ver, mintha futottam volna.

Mielőtt hozzászólhatnék, Dylan kikapja a telefont a kezemből.

– Ben, hát nem érzed a szerelmet?

– De hát nem is hallunk semmit…

– Érezd a szerelmet, Ben, érezd a szerelmet!

– Igazából ott voltam a lánykérésen.

– Komolyan? – kérdezi Samantha.

– Aznap, amikor először találkoztam Arthurral. Emlékeztek arra a flashmobra, amiről meséltem? Az egész miattuk volt.

Akkor – kihasználva a kavarodást – megléptem. Hudsonnal épp akkor szakítottunk, és bár szórakoztató vitát folytattunk Arthurral az univerzumról, nem számítottam arra, hogy bármi is lesz belőle. Sosem sem gondoltam volna, hogy beleszeretek a hot dogos nyakkendőt viselő fiúba.

– Micsoda véletlen, hogy most meg belebotlottál az esküvőjükbe! – jegyzi meg Samantha.

Inkább az univerzum munkája.

– Olyan fiatalok – merengek. – Hány évesek lehetnek? Húsz körül? Max huszonöt?

– Két éve jegyesek – suttogja Samantha, és nagyon fülel, hátha hallja a fogadalmat. – Akkor ez biztos igaz szerelem.

– Az én szüleim is fiatalon házasodtak – mondja Dylan. – És jól megvannak.

– Az anyád gyűlöli az apádat – emlékezteti Samantha.

– Utálja, hogy nyitott szájjal csámcsog, sosem cseréli ki a vécépapírgurigát, trükközik az adókkal, és hogy az éjszaka kellős közepén felébreszti, hogy elmondja, mit álmodott, nehogy elfelejtse reggelig. De nem gyűlöli apámat.

Ismerem a szüleit: valójában tényleg eléggé utálják egymást.

El sem hiszem, hogy ott vagyok a Postásnő esküvőjén. Amikor először csókolják meg egymást házaspárként, úgy szurkolunk nekik, mintha régi barátaik lennénk, pedig az a nő nagyon durván viselkedett velem. Soha nem gondoltam volna, hogy ez lesz az első esküvő, amin valaha részt veszek. Talán egyszer felhasználhatom majd ezt az élményt egy történetben.

Aztán hirtelen minden elsötétül, két kéz takarja el a szemem, és egy ismerős hang szólal meg mögöttem:

– Találd ki, ki az, Ben Hugo Alejo!

– Valaki nagyon szuper – felelem.

Mario leveszi a kezét.

– Ezt sose felejtsd el!

Megpördülök, és magamhoz ölelem. Ez is egy olyan nap, amikor eláll a lélegzetem attól, hogy milyen gyönyörű úgy, ahogy van. Nemcsak fotogén, hanem a valóságban is gyönyörű. A mogyoróbarna szeme nagyon szép, még ha nem is ragadta meg azonnal a figyelmemet úgy, mint Arthur kék szeme. De ahogy egyre közelebb kerültünk egymáshoz Marióval az elmúlt egy hónapban, annál jobban tetszik. Van, amikor több idő kell ahhoz, hogy kifejlődjön a vonzerő, de ettől nem lesz kevésbé nagyszerű.

– Ahh, Ben Luigi és az ő Mariója – sóhajtja Dylan.

– Dill herceg és az ő Ben-Jaminja – vágja rá Mario, és már megy is megölelni Dylant, mintha ezer éve barátok lennének. Beszéltünk már erről: a Puerto Ricó-i szüleink arra neveltek minket, hogy nagyon érzelmesek legyünk, az idegenekkel is, de azért igyekszünk odafigyelni arra, hogy tiszteletben tartsuk mások privát szféráját. Bár úgy tűnik, ezek ketten mágnesként vonzódnak egymáshoz. Mario most Samanthához fordul.

– A világhírű könyvborító-tervező!

Samantha elmosolyodik.

– Igen, én vagyok.

Dylan csak bámul.

– Hála az égnek, hogy nem pirultál el! De azért hadd jegyezzem meg, szerelmem: hogy merészeled? Nézd meg ezt a gyönyörű férfit! Pirulj el a kedvéért! Nem hagyhatod, hogy a szépséged pirulásmentesen virágozzék!

Mario felém fordul.

– Pont olyan, amilyennek leírtad.

– Jól bánok a szavakkal.

– Csakugyan.

Hogyan képes egyetlen szóval lángra lobbantani engem?

Szeretnék a lehető legközelebb lenni hozzá most azonnal. Olyan közel, ami nem megengedett egy nyilvános parkban. Másra sem tudok most gondolni, csak arra, hogy amióta megjött, még egy csókot sem kaptam Mariótól. Sem egy ölelést. Ez pedig arra emlékeztet, hogy nem járunk, mert az ilyen dolgok nem automatikusak közöttünk. Én olyan valakivel akarok lenni, aki nem tudja levenni rólam az ajkait, vagy aki mindig a kezemet akarja fogni, és nem szeretne különválni tőlem. De ha Marióról van szó, sosem tudom biztosan, meg akar-e csókolni, vagy meg akarja-e fogni a kezem. Néha úgy mutat az utcán a helyes srácokra, mintha arra biztatna, hogy szedjem fel őket. Mintha nem is zavarná. Én rém kényelmetlenül érezném magam, ha előttem flörtölne valaki mással.

Aztán vannak olyan pillanatok, amikor az energia megváltozik köztünk. Ezekben a pillanatokban meg tudunk feledkezni arról, hogy nem kell járnunk ahhoz, hogy élvezzük egymás társaságát.

– Mi ez az esküvő? – kérdezi Mario. – A barátaitok?

– Ben barátai – vágja rá Dylan.

– Tényleg?

– Hosszú történet – felelem.

– Majd később elmeséled?

– Majd később igen.

– Estupendo2 – csapja össze a kezét Mario. – Hoztam ajándékokat. De egyiket sem a menyasszonynak vagy a vőlegénynek.

Belenyúl a hátizsákjába, és elővesz két darab A gonosz varázslók háborúja pólót.

Samanthának leesik az álla.

– Te vagy a legjobb! – húzza a felsőjére az új pólóját.

– Muszáj volt neked is hoznom egyet, nehogy beperelj – fordul Dylan felé Mario. – És nem akartam, hogy azt hidd, nem gondoltam rád. – Kacsint, de kicsit kínos az egész. Inkább olyan, mintha valami a szemébe ment volna. És ez valahogy még jobban elbűvöl, mint egy tökéletes kacsintás.

Dylan is felveszi a pólóját.

– Istenem, el fogok pirulni. Nézd! – Kipirosodik az arca, ahogy nevetésben tör ki. – Mario, van valami igazán hihetetlen abban, ha valaki, aki úgy néz ki, mint te, ruhákat készít, miközben mindennap meztelenül kéne járnia.

– Most azt akarod, hogy én is elpiruljak! – jegyzi meg Mario.

– Te jó ég! – sóhajt Samantha. – Azt hiszem, elvesztettük őket, Ben.

– Én is azt hiszem.

Mario előveszi a telefonját.

– Kell egy kép rólatok az egyforma pólótokban.

– Csak akkor, ha te is rajta vagy – ellenkezik Dylan.

– Igen! – csatlakozik Samantha.

– Jó, legyen – egyezik bele Mario.

A derekára teszem a kezem, majd Dylan és Samantha hozzánk bújik. Nagyon szeretem magamhoz ölelni ezt a fiút, és még egy kis időre rajta felejtem a tenyerem, miután elkészült a szelfi. Mind együtt nézzük a képet, és a napfény olyan jól áll mindannyiunknak, mint egy tökéletes szűrő.

Mindenki olyan boldognak tűnik a fotón. Remélem, hogy ez az első a sok hasonló emlék közül ezen a nyáron. Lehet, hogy minél inkább megosztom vele a világomat, annál inkább benne akar majd lenni, aztán pedig beenged az övébe is.

Minden kapcsolat ilyen. A semmivel kezdődik, és talán mindennel végződik.

TARTALOM

I. Tiszta vizet a pohárba!

1. Ben – Május 16., szombat

2. Arthur – Május 16., szombat

3. Ben – Május 17., vasárnap

4. Arthur – Május 17., vasárnap

5. Ben – Május 18., hétfő

6. Arthur – Május 18., hétfő

7. Ben – Május 18., hétfő

8. Arthur – Május 19., kedd

9. Ben – Május 22., péntek

10. Arthur – Május 22., péntek

11. Ben – Május 23., szombat

12. Arthur – Május 25., hétfő

13. Ben – Május 28., csütörtök

14. Arthur – Május 29., péntek

15. Ben – Május 29., péntek

16. Arthur – Május 30., szombat

17. Ben – Május 31., vasárnap

18. Arthur – Június 5., péntek

II. Azt kell elérnünk, hogy

19. Ben – Június 9., kedd

20. Arthur – Június 10., szerda

21. Ben – Június 13., szombat

22. Arthur – Június 14., vasárnap

23. Ben – Június 17., szerda

24. Arthur – Június 18., csütörtök

25. Ben – Június 19., péntek

26. Arthur – Június 19., péntek

27. Ben – Június 23., kedd

28. Arthur – Június 26., péntek

29. Ben – Június 27., szombat

30. Arthur – Június 30., kedd

31. Ben – Július 3., péntek

32. Arthur – Július 5., vasárnap

III. Mi lehetünk

33. Ben – Július 5., vasárnap

34. Arthur – Július 7., kedd

35. Ben – Július 9., szerda

36. Arthur – Július 9., csütörtök

37. Ben – Július 9., csütörtök

38. Arthur – Július 9., csütörtök

39. Ben – Július 9., csütörtök

40. Ben – Július 11., szombat

41. Arthur – Július 11., szombat

Epilógus – A világ elmosódik

Ben – Négy évvel később

Arthur – Két évvel később

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Hartinger Emese

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Borítóterv: Jeff Östberg

ISBN 978 963 584 599 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License