Copyright © Vay Blanka,  2021

Két barát találkozik, akik közül az egyik „átoperáltatta magát” nővé. Kérdezi a haverja:

– Na, milyen volt?

– Amikor levágták, az bizony fájt.
Amikor csináltak egy lyukat, az még jobban fájt.

– És?

– De a legrosszabb az volt, amikor az agyamat kezdték el zsugorítani.

Egy úgynevezett „vicc”, amit apám legjobb barátjától hallottam
gyerekfejjel egy közös nyaraláson,
és valamiért nagyon megmaradt bennem.

Most már tudjuk, hogy miért.

SZÓTÁR – HOGY ÉRTSÜK EGYMÁST

BUZIK

A „buzik” alatt általában minden, a heteroszexuális elvárásoknak nem megfelelő embert értek. Két okból: az egyik az, hogy nincs kedvem minden egyes alkalommal az érintett szexuális kisebbségeket egyenként végigvenni, a másik az, hogy a családi asztalnál a világ dolgaival kapcsolatban eligazító családapák és az interneten kommentelők sem bonyolítják jobban: mindenki buzi, aki nem heteroszexuális. Akiknek egységesen undor és kirekesztés a jussa. Kivéve a leszbikusokat, ha beveszik maguk mellé a férfit. Vagyis ha nem is leszbikusok. Abban az esetben minden rendben van.

BUTCH

Férfiruhában járó, vagy alapvetően férfiasan öltözködő, férfiasan viselkedő nő. A haja valószínűleg rövid, nem sminkeli magát, szavahihető ismerősöm a saját szemével látta, hogy egy butch a pesti éjszakában a mutatóujjával nyomta be a borosüveg dugóját, mivel nem volt a közelben dugóhúzó. A butch nem biztos, hogy leszbikus.

A dyke nagyjából ugyanaz, azzal a különbséggel, hogy ezt a kifejezést már csak a leszbikusokra szokás használni.

CISZNEMŰ, CISZGENDER, CISZSZEXUÁLIS

A cisz a transz ellentéte, és azt jelzi, ha valaki nemi és biológiai identitása megegyezik, és megfelel annak, ahogy őt a társadalom a teste szerint kezeli. Tehát cisz férfi az a férfi, aki úgy néz ki, mint egy férfi, és annak is érzi magát, attól függetlenül, hogy hetero- vagy homoszexuális. Nőknél pont ugyanígy.

Ezt az elsőre erőltetettnek és indokolatlannak tűnő szócskát azért szokás használni, mert a hagyományos megfelelői mind erősen kifejeznek egy annyira nem is bújtatott értékítéletet, amely szerint mi, transzneműek nem is vagyunk igaziak. Lásd: igazi nők vs. transznemű nők; természetes nők vs. transzneműek; született nők, eredeti nők, biológiai nők, genetikai nők, szemben a transzneműekkel stb. Mind-mind azt sugallja csendes, nyugodt erővel, hogy az előbbiek többet érnek, és ők azok, akik – ha úgy látják – megadhatják a női cím használatához szükséges jogosultságot az arra vágyó (egykori) férfinak.

Közben pedig a legtöbb transznemű nő igazinak, természetesnek, születettnek, eredetinek, biológiainak és genetikainak tartja magát, vagy ha éppen nem is mindegyiknek, akkor is menjen mindenki a fenébe, aki születésekor szerencsésen elnyert nemével kapcsolatban előjogokat tart magáénak, magát felsőbbrendűnek, jobbnak tartja, csak azért, mert nem volt még módja egy olyan nehéz keresztet cipelni, mint amikor a teste egy másik nemhez tartozik.

CROSSDRESSER, CROSSDRESSING, TRANSZVESZTITA, TRANSZVESZTITIZMUS

Kezdetben vala a transzvesztita. A transzvesztiták azok, akik szexuális, lelki vagy bármilyen más okból időnként előszeretettel öltöznek a másik nemhez kötött ruhába. Ez lehet nő is, férfi is – általában mégis a harisnyában, magas sarkúban pózoló férfiakat szokás érteni alatta.

A transzvesztita kifejezés helyett a hatvanas években kezdték magukra használni a crossdresser („keresztbe öltöző”) kifejezést Amerikában, mert szabadulni akartak a szóra ragadt pornós jelentésektől. Ez utóbbit én is gyorsan megértettem, a női ruhákkal való kísérletezésem egyik első eredménye volt, hogy a crossdressing nem szexuális, hanem alapvetően lelki kérdés.

DRAG QUEEN

A drag queen-ek azok a férfiak, akik jellemzően brutálisan sok sminkkel a lehető legtipikusabb, nőiesnek tekintett ruhákba öltöznek be, hogy aztán nagy valószínűséggel ABBA- és Whitney Houston-számokat adjanak elő klubokban. Rám egy átlagos drag-szerelésben Salma Hayek is visszataszítóan hatna, de érdekes módon a drag-ek elfogadottsága meglepően nagy, még olyan emberek körében is, akik egyébként a hagyományos nemi keretektől való elmozdulást nehezen tolerálják. A drag-ek nagy része egyébként heteró férfi. A férfiruhában járó nőkre használatos a drag king kifejezés is. Ez, szemben a dyke-kal és a butch-csal, alapvetően szerepjáték.

FÉRFIAK

Férfiak alatt a férfiak összességét értjük, akik hatalmi és döntési pozícióban vannak az iskolákban, újságokban, tévékben, filmstúdiókban, egyházakban, bankokban, úgy általában minden cégnél és munkahelynél, az önkormányzatokban, a parlamentekben és a kormányokban: tehát a világot uraló és irányító egynemű csoportot és munkásságának eredőjét. Nem az egyes férfiakat. Minden valószínűség szerint például nem téged, kedves olvasó.

„A férfiak” egy vaskos általánosítás, ám az általánosítások önmagukban nem rosszak, sokszor szükségesek, használatuk feltételezi, hogy az olvasó, beszélgetőtárs van annyira nyitott és értelmes, hogy azokat tudja és akarja megfelelően értelmezni. Szerzőnk egyébként nem ellenzi úgy az általánosításokat, ahogy a legtöbb baloldali, emberi jogi aktivista szokta, úgyhogy élhet velük nyugodtan.

FÉRFI OLVASÓ

A férfi olvasó az remélhetőleg te vagy, kedves olvasó.

Minden bizonnyal bőven megugrod azt az átlagos mércét, amit a tradicionális nemi szerepeket kritikusan kezelő, a nők elnyomását elítélő férfiak hoznak: nem vered az asszonyt, és alkalomadtán besegítesz a házimunkában. Ha ezt a könyvet olvasod, akkor várhatóan ennél lényegesen jobban állsz: nincsenek olyan barátaid, akik nyíltan verik az asszonyt, ha lányod születik, nem mondod, hogy „csak egy lány”, és felszalad a szemöldököd, amikor Kövér László azt mondja, hogy „szeretnénk, ha lányaink azt tartanák a legfőbb önmegvalósításnak, hogy unokákat szüljenek nekünk”. Ez jó, és abból, hogy kézbe vetted ezt a könyvet, kiderül, hogy figyelmed és nyitottságod nem állt meg itt. Tehát arra kérlek, ne fordítsd a figyelmed arra, hogy a „férfiakról” írt állítások rád való érvényességét vitasd. Te bizonyára egyike vagy a számos kivételnek.

A férfiak fizikailag erősebbek, mint a nők (ezt nem kell bizonygatni), és a nők minden más szempontból erősebbek, mint a férfiak (ezt bármelyik kórházban vagy sebészeti ügyeleten bárki megerősíti, ezért szülik a nők a gyerekeket), ám ettől még akad olyan nő, aki nagyobb bőröndöt tud cipelni, mint egy férfi, és akad olyan férfi, aki jobban tűri a fájdalmat, mint egy nő.

FEMINIZMUS

A feminizmus az a „radikális” eszme, miszerint a nők és a férfiak egyenlők. Ez sok mindent jelent a gyakorlatban. Például ugyanannyit keresnek (nem kifogás az, hogy a nők az alacsonyabb keresetű munkákat végzik el, hiszen miért is van így?), hogy a parlamentben és a kormányban nagyjából a helyek felét ők töltik be (igen, azt is jelenti), hogy a hírek nagyjából fele róluk szól (most ez 30-70% körül van, és akkor a hírek tartalmát nem is néztük), ha zaklatják, megerőszakolják őket, akkor nem kezdi el senki az ő felelősségüket boncolgatni (mint ahogy egy kizsebelt férfinak sem mondja senki, hogy talán nem kellett volna ezt a jó kis telefont csak úgy az utcán elővenni és zsebre vágni, mégis mit gondolt), és azt is, hogy ha egy nőt előléptetnek, nem pletykál senki arról, hogy ennek mi köze a szexuális kívánatosságához.

A feminizmusnak – pontosabban szólva a nőknek – elsősorban feminista férfiakra van szüksége. A férfiaknak is elsősorban feminizmusra van szükségük, erről majd később.

Kézenfekvő hasonlattal élve: ha egy csirkegyárban csökkenteni akarjuk a tyúkok kizsákmányolását és szenvedését, akkor nem azokat a tyúkokat kell meggyőzni, akik szerint nekik így is jó. Hiszen nem ők vannak döntési helyzetben.

FÉRFIBÓL NŐ, MTF, ESETLEG M2F

Male to Female, vagyis olyan transznemű személy, aki férfitestben kezdte, és női identitásának megfelelően női testben akarja folytatni. Ez vagyok én, például.

GENDER

Magyarul szövegkörnyezettől függően általában társadalmi nem, szocializált nem a jó fordítása. Ez azoknak a nemi szerepeknek, elvárásoknak az összessége, aminek férfiként vagy nőként több-kevesebb sikerrel megfelelünk. Ez korról korra, társadalomról társadalomra változik, és az életünket alapvetően meghatározó, nagyon érdekes dolog.

Időnként viszont a gender szó nemi identitást jelöl, a kettő összekeveréséből számtalan ingerült és értelmetlen cikk, komment, kormányintézkedés és népszavazás született már.

GONDOLATOLVASÁS

Az írás során egy egyszerű szabályt alkalmaztam arra nézve, hogy mit írok le és mit gondolok. Azt írtam le, amit gondolok, és amit nem gondolok, azt nem írtam le. Ez azért fontos, mert ha az olvasó olyan állításokkal vitatkozik, amiket nem mondtam, és amelyek nagy valószínűséggel nem is következnek az állításaimból, akkor ne érezze úgy, hogy velem vitatkozik, azt pedig pláne ne, hogy bármit megcáfolna abból, amit írok.

HOMOFÓBIA

A homofóbokról a legfontosabb tudnivalót Morgan Freeman szögezte le: „Nem szeretem a homofóbia szót. Ez nem fóbia. Te nem félsz. Egyszerűen csak seggfej vagy.”

Szívem szerint itt le is zárnám, akár az egész könyvet is, ha nem akadna még azért elrendeznivaló. A homofóbia szót általában egységesen használom minden szexuális mássággal szembeni gyűlöletre. Sokan szükségét érzik megkülönböztetni a biszexuálisok, transzneműek elleni fóbiát, én ebben a szövegben egy-két kivételtől eltekintve nem teszem, tessék beleérteni. Tény, hogy a homofóbia szó általános használata egy újabb területen erősíti a férfidominanciát, hiszen elsősorban a férfi homoszexuálisok elleni gyűlöletet értjük rajta, és átlép mindenki más üldöztetésén, de a szöveg egyszerűsítése érdekében ezt most vállalom, és bízunk az olvasó intelligenciájában, értő figyelmében.

INTERSZEX

Ez azokat az embereket jelöli, akiknek biológiai nemük nem egyértelmű születésükkor. Van, akinek csak a nemi szervei nem fejlődtek ki úgy, hogy az egyértelmű legyen, van, aki például rendben lévő kisfiúnak látszik, de belül azért van egy petefészke stb. Ilyenkor a szülők és az orvosok gyakran igyekeznek minél gyorsabban műtéti módon elsimítani az egyik irányba a dolgot, ami azért veszélyes, mert sietségükben nem biztos, hogy jól találják el a gyermek valódi, belső nemét. És kisfiút csinálnak valakiből, aki magát már négyévesen határozottan lánynak fogja tekinti. Vagy éppen fordítva. Ami elég rossz.

KÉPVISELET

Nem képviselek senkit. Utam és tapasztalataim eltérnek a legtöbb transzneműétől, akik önmagukban is nagyon sokfélék. A legtöbben gyerekként, kamaszként kezdtek eszmélni, én harminchat évig zavartalanul éltem az elfojtásban. Sokan a fél életüket végigharcolták, hogy azok lehessenek, akik; bennem a „gyengébb” nem néhány nyújtózkodás után kiásta magát, és pár határozott mozdulattal átvette az uralmat. Alapvetően Berlinben élek, nem tudom, milyen transznak lenni a magyar hivatalokban és egészségügyben és munkahelyeken és mindennap a sárga buszon, nem tudom, milyen, amikor az ember barátai és családja alapvetően seggfejekből áll, és így tovább. Egész más külvilággal találkozik az, akin a környezete nem veszi észre a nemváltoztatást, és az, akin nálam sokkal jobban látszik. Egészen más tapasztalatai vannak a transz nőknek és a transz férfiaknak. Csak a saját gondolataimmal szolgálhatok.

LMBTQI

Leszbikus, meleg, biszexuális, transznemű, queer és interszexuális emberek közös rövidítése. A rövidebb LMBT-verzió a gyakoribb, ha a végén van egy A betű is, akkor az vagy az aszexuálisokat jelöli, vagy az allies-t, vagyis a szövetségeseket. Vannak, akik szerint minél hosszabb a rövidítésed, annál jobb ember vagy, én ebbe a játékba nem mentem bele.

NŐBŐL FÉRFI, FTM, ESETLEG F2M

Female to Male, vagyis olyan transznemű személy, aki női testben kezdte, és férfiidentitásának megfelelően férfitestben akarja folytatni.

NŐIESSÉG

Nőiesség alatt azokat a magatartási, viselkedési, gondolkodásbéli, érzelmi jellegzetességeket értem, amiket tipikusan a nőkhöz szokás kötni. Fontos, hogy a nőiesség nem nagy és megbonthatatlan csomagban van, hanem ez egy igen tarka és sokféle csomag, amiből egyesek sok ponton részesednek, mások csak néhány tulajdonságukon keresztül.

QUEER

Angol szó, jelentése „furcsa, görbe”, és mára a szalonképes és első számú jelentésével nem bántó gyűjtőneve lett minden, a társadalmi elvárásoknak gender- és szexuális szempontból nem megfelelő figurának. Gendernonkonform embereknek, csak hogy még egy kifejezést elhelyezzünk. Bár nyilván kétszáz szempontból más a helyzete egy férfiasan kinéző, férfiasan viselkedő, 190 centi magas meleg férfinak, mint egy ugyanilyen testben élő, magát nőnek valló transzneműnek, egy vékony, nőies, alacsony meleg férfinak és egy leszbikus bomba nőnek (hát még ha közülük bárki kistelepülésen él, vagy szerencsétlen még cigány is) és így tovább. A queer gyűjtőnévnek mégis bőven van létjogosultsága. Tessék egész nyugodtan használni, ezzel biztos senki érintettet nem bántunk meg. Ami kevés más kifejezésről mondható el, és használatakor attól sem kell tartani, hogy hosszas kioktatással gazdagodunk a pánszexualitás és a biszexualitás közötti különbségekről.

A queer szó másik jelentése olyan ember, aki nem tudja vagy akarja magát a leszbikus, meleg, biszex, transz kategóriákba sorolni, de bizonyosan nem cisz és heteroszexuális.

SZEXIZMUS

A szexizmus több mindent jelent. Lehet egyszerű sztereotípia: a nők érzelmesek és sokat beszélnek, a férfiak racionálisak és kevesebbet beszélnek. Szexizmusnak számít az is, hogy ugyanannak az állapotnak a női megfelelője negatív tartalommal bír, míg a férfi nem: lásd vénlány és agglegény.

Szexizmus – kettős mércével megtámogatva –, hogy 2016 nyarán, amikor egy balatoni fesztivál fellépőinek öltözőjében két, szexuális aktus után öntudatlan állapotban hátrahagyott lányt találtak, akkor az internet nagy többsége magabiztosan jelentette ki, hogy a mai fiatal lányok mind kurvák, annyi eszük sincs, hogy magukra vigyázzanak, és csak maguknak köszönhetik, ami történt. Pár nappal később már egyértelműen látszódott, hogy a két férfiból álló zenekar adott nekik valamit, ami miatt elvesztették az eszméletüket, amire a zenészek összepakoltak és gyorsan eltűntek, mire az internet népe többnyire a következőképpen reagált: nem tudjuk az igazságot, nem lenne rendes dolog bármi rosszat és elítélőt mondani rájuk így a távolból.

A szexizmus eredménye, hogy ha fordítva, egy lányzenekar öltözőjébe mentek volna be srácok, akik közül többen rosszul lettek vagy elájultak volna a nekik adott italtól, és a lányzenekar tagjai menekültek volna el a helyszínről, akkor az újságok nem írtak volna olyanokat, hogy a fiúk „buták” voltak, de tanultak a hibájukból, és jó lecke volt ez nekik.

Férfiellenes szexizmus is van. Ennek az eredménye, hogy kevés férfi mer kapcsolatot vállalni magánál magasabb, okosabb, jobban kereső nővel. Ezért beszélik le a férfiakat, hogy otthon maradjanak gyesen, és veszik ki a kezükből a kisbabát, hogy „ehhez ti nem értetek”, és ezért ítélik váláskor a bíróságok gyakran akkor is az anyának a gyerekeket, amikor nyilvánvalóan az apa az alkalmasabb, és a velük szembeni magasabb anyagi elvárások miatt ítélnek meg gyakran akkor is brutálisan magas tartásdíjat, amikor a férfi abba tönkremegy, a nő pedig nem szorul rá.

Szexizmus, hogy „minden férfi csak azt akarja”, és ennek a szexizmusnak voltam számtalanszor áldozata, amikor bármely egyéb természetű közeledésemet hárították a nők, mert nem akartak velem lefeküdni.

A férfiakra káros szexizmus, hogy a fiú babákat kevésbé veszik fel, ha sírnak, vissza kell fojtaniuk az érzéseiket, nem lehetnek gyengék, uralkodniuk kell magukon, aminek messze ható következményeiről bőven lesz szó.

Nem véletlen, hogy a férfiak világszerte jóval rövidebb ideig élnek, mint a nők.

TERF

Angol rövidítés: Trans-Exclusionary Radical Feminist, magyarul a transzneműeket kizáró radikális feminista. A transzneműeket (általában a transz nőket) akarják kizárni a női terekből, illetve a nők halmazából is. Bár a kifejezés nagyon pontosan és semlegesen írja le a helyzetet, a transzneműeket kizárni vágyó radikális feministák nem szeretik, ezért igyekszem én magam is a gyakran igen eufemisztikus transzkritikus kifejezést használni.

TESZTOSZTERON

A férfi nemi hormon, nagyban felelős a férfias tulajdonságok kialakulásáért és fenntartásáért. Nem kizárólag és nem egyedül. De nagyban. Lesz vele bajom bőven.

TOLERANCIA

Tolerálni olyan dolgokat szokás, amik megtörténte mellett jó okok szólnak, nekünk valamilyen okból mégis kellemetlenséget okoz.

Például a fölöttünk lévő lakásban rohangálnak a gyerekek. A gyerekek testarányai miatt a tüdejük nyugalmi állapotban nem tud az agyuk működéséhez szükséges elegendő oxigént termelni, ezért a gyerekek rohangálni szoktak. És ezért mozognak az iskolában az órán is, meg úgy általában, ez egy teljesen normális, egészséges dolog, és ha azt akarjuk, hogy amikor ők felnőttek és mi öregek leszünk, okosak és értelmesek legyenek, és alkalmasak a mi nyugdíjunk előteremtésére, a klímakatasztrófa kezelésére, akkor tolerálnunk kell a rohangálást.

Az, hogy egyes nők nőket szeretnek, egyes férfiak pedig férfiakat, én pedig szoknyában vagyok boldog, ez nem okoz senkinek semmilyen kellemetlenséget, egészséges ember nem talál benne semmi zavarót. Ezeket még csak tolerálni sem kell.

TÖRTÉNETI HŰSÉG

Faludy György szavaival értek egyet: fontos dolgokban soha nem hazudok. Ez magyarul és ránk nézve azt jelenti, hogy a nem fontos dolgoknál az eseményeket néha egy kicsit átcsoportosítottam, körülbelül úgy, mint a Marilyn Manson-feldolgozását a YouTube-ra feltöltő gitáros lány: a számítógép kameráját úgy fordítja, hogy a Kurt Cobain-poszter látszódjon, az ágyon heverő macit felteszi a könyvespolcra, és mellé helyezi a magas sarkú cipőjét, mert arra is büszke, majd igyekszik úgy csinálni, mintha mindez pont így lett volna a laptop kamerája előtt azon a vasárnap délutánon. Ennél komolyabb változtatást a valósághoz képest nem végeztem. Tehát a pozitív és a negatív tapasztalataim aránya megfelel a könyvben leírtaknak, amit viszonylag könnyűnek írtam le, az relatíve könnyű volt, amit nehéznek, az nehéz volt.

TRANSZ

A transz személyek jelölésére nagyon sok variáció létezik: transzszexuális, transzgender, transznemű, transz férfi, transz nő, és van a legtágabb, a csillagos verzió, ami csupán annyit jelöl, hogy valaki olyanról beszélünk, akinek nemi identitása nem egyezik a születéskor hozzárendelt nemével. De hogy az illető férfinak, nőnek, androgünnek, bigendernek, genderfluidnak vagy minek hívja magát, az most mindegy, ezért ez a verzió a transz identitású személyek gyűjtőjelölése is.

A transznemű, transzszexuális és transzgender nagyjából szinonimának számít, bár bele lehet futni olyan szövegekbe, mely szerint „a transzszexuálisok elnyomják a transzgendereket”. Ilyenkor érdemes nyugodtan továbblapozni.

Kakukktojás a transzvesztita, aki a többi transszal szemben alapvetően jól érzi magát a nemében, csak szereti időnként a másik nem ruháit hordani (lásd még a crossdresser címszó alatt).

Ha nem jelzem külön, akkor én a szövegben a MtF, transz nőkről fogok beszélni, vagyis akik férfitestben kezdték, és azt igazítják otthonosabbá a női identitásukhoz. Először is, mert én is ebben a cipőben járok, másodszor pedig számos szempontból a miénkétől teljesen más a helyzete azoknak a transz férfiaknak, akik a női kategóriát adják fel azért, hogy a férfiak táborához csatlakozzanak.

TRANSZFÓBIA

A transzfóbia kifejezetten a transz személyek ellen irányuló gyűlölet. Olyannal, hogy valakinek a többi szexuális kisebbséggel ne lett volna baja, csak a transzokkal, egyetlenegy közegben találkoztam: a radikális feminista nők között, és ez a transz nők ellen irányult, vagyis azokkal szemben, akik férfitestben kezdték és nőként folytatják életüket. Az én megfejtésem szerint a transz nőkben a férfiak afféle trójai falovát látják, a jelenségben magában pedig azt, hogy a férfiak a nemváltással minden korábbi módnál durvábban gyarmatosítják el a női testet, a női szexualitást. Ezeknek a feministáknak jellemzően nincs bajuk azokkal a transzokkal, akik nőként születtek és férfiidentitást választottak, legfeljebb sajnálják, hogy átálltak az ellenséghez.

FELSZÁLLÁS

„Kutya nehéz úgy hazudni, ha az ember nem ösmeri az igazságot” – írta Esterházy Péter, pedig valószínűleg fogalma sem volt arról, mennyire nehéz azt hazudni harminchat éven át, hogy valaki férfi, amikor nem tudja, hogy valójában nő.

Az elmúlt öt évben bőven volt módom és okom arról gondolkodni, hogy mégis miért ennyire fontos „ez az egész”. Bár a transzneműséget elég közelről van szerencsém tanulmányozni, kevés dologról olvastam ennyit, a mai napig sem sikerült teljesen megértenem.

De miért ennyire fontos az, hogy nőként élhessek?

Mert azt, hogy „nő vagyok”, így, ebben a formában továbbra sem tudom kijelenteni. Simone de Beauvoir fontos mondása, miszerint az ember nem nőnek születik, hanem azzá válik, 36 év férfiszocializációjával a hátam mögött esetemben igencsak fontos észrevétel. Azt tudom mondani, hogy mindig is nő akartam lenni, és hogy az identitásom mindig is a nők közé kötött. Most elértem azt, hogy identitásom szerint éljek, és azt elmondhatom magamról, hogy a nők egyik alesetének tartom magam: egy transz nőnek. Mint amilyen aleset a túlsúlyos nő, a roma nő, a nagyon előnyös külsejű nő, a férfiaknál okosabb és „túl” önálló nő, a terméketlen nő, a szülei által okosan szeretett és mindenben támogatott nő, a családi bántalmazásban felnőtt nő, a leszbikus nő, és így tovább. Sorsunkban és társadalmi helyzetünkben sok a közös, sok mindenről pedig más tapasztalatokat gyűjtöttünk. Egymás nőiességgel kapcsolatos tapasztalatainak nagy részét különbözőségeink ellenére magától értetődően át tudjuk érezni, kis részéről bizonyára csak sejtésünk lehet.

Tehát ha nem is vagyok „sima nő”, valamilyen azért mégiscsak vagyok.

De miért ennyire fontos nekem ez az egész?

Hogy a nehézségek nagy részét teljes biztonsággal előre látva habozás nélkül rúgtam ki saját magam alól a sámlit? Mi volt az, ami belevitt abba, hogy az el nem tüntethető borostákkal, női ruhában felszálljak Kőbánya-Kispesten a kék metróra, hogy leüljek anyám elé így és körömlakkban (mondjuk, legalább padlizsánszínűben, az nagyon szép), és mi volt az, ami mindezen abszurditáson átvitt? Hát nem várhattam volna meg, amíg a lézeres szőrtelenítés és a hormonok hatnak, és kevésbé legyek feltűnő és komikus, amikor kilépek az utcára?

Honnan jött az a teljes, soha egy pillanatra el nem bizonytalanítható magabiztosság, ami maradéktalanul zárójelbe tette azt, hogy még szerintem is nevetségesen nézek ki? Honnan jött az a tudás, hogy ennek így kell lennie, hogy minden más lehetetlen, és honnan volt az az erő, ami ezt a zavartan pislogó környezetemmel is elfogadtatta?

Mi volt ebben ennyire fontos nekem? A ruhák? Örülök neki, hogy szabadon és kedvem szerint öltözködhetek, de magyarázatként nem állja meg a helyét. A testi átalakulás, a lassan, de persze ügyetlenül, hiányosan nőiesedő alakom? Nagyon örülök neki, de ez sem elégséges magyarázat. Hiszen ugyan testem egyes pontjai sokat vagy valamennyire nőiesedtek, de közben a nagy „egész” mégis sokkal távolabb került attól, amit látni szeretnék a korábbi állapothoz képest, amikor férfimércével mértem férfitestemet. Hiszen aligha leszek olyan jó nő, mint amilyen jó pasi voltam.

Hogy elmondhatom magamról, hogy nő vagyok? Ez miért lenne ennyire fontos? Hát nem mondhatom ezt el ennél jóval egyszerűbben, kevesebb konfliktussal és megosztó külsőséggel is? Illetve: hát nem teljesen mindegy, hogy mit mondok másoknak?

Leginkább a homályos és megfoghatatlan önazonosság-ról gondoltam, hogy érthetővé teszi az elmúlt évek teljességgel abszurd és logikátlan történéseit, amelynek ilyen fontos volta mellett továbbra sem tudtam magam számára is elég meggyőzően érvelni.

Úgy állok itt harminc év elfojtott és öt év felismert transzneműséggel a hátam mögött, a témával intenzíven foglalkozva, arról éppen egy könyvet befejezve, hogy magam sem értem, mi ez az egész. Emberek nálam sokkal többet áldoztak azért, hogy a nemi identitásuk szerint élhessenek, sokkal nagyobbat buktak, hogy aztán sokkal nehezebb helyzetben legyenek, mint én, és nincs kétségük afelől, hogy nem volt más választásuk. Hajléktalanként élnek, fillérekért elégítenek ki gusztustalan férfiakat elhagyott parkolókban, a jeges télben, mert semmilyen munkára nem vették fel így őket, nem áll velük szóba a családjuk, a gyerekeik, vagy átgyalogolnak a sivatagon, és csónakba szállnak a Földközi-tengert átvágni Európába, mert hazájukban üldözi őket a törvény, és tudják, hogy még mindig ez volt nekik a legjobb választás? Miért? Az önazonosság miatt? Ennyi lenne az egész?

Logikusan végiggondolva még mindig az tűnt a leginkább reális magyarázatnak, hogy egyszerűen megőrültem. Hiába ismertem más transzneműeket is, továbbra is az volt az érzésem, hogy a való világban nincs és nem is volt olyan eset, ami velem történt. Ez az egész a fennálló renden kívüli fennforgás, és ami történt, amiben éltem, annak az örömnek, ami bennem volt, annak az erőnek, ami átvitt a nehézségeken, annak nincs reális magyarázata. Megőrültem. De boldog voltam, és láthatóan nem fenyegetett az a veszély, hogy ez az őrület elmúlik.

Transzneműségemet a tantusz leesése utáni következő órákban maradéktalanul elfogadtam. Megérteni azóta sem sikerült. Aminek előnye volt, hogy így még hálásabb voltam azoknak, akik elfogadták.

Ez a könyv a tarthatatlan hazugságok összeomlásáról és egy új, autentikus élet felépítéséről szól. Illetve mindarról, amit közben a férfi- és női szerepekkel kapcsolatban tanultam. Sok szó lesz arról, hogy miért jó férfinak és miért jó nőnek lenni, és arról is bőven, hogy miért rossz nőnek lenni, miért rossz férfinak lenni. És sok szó lesz arról, hogy miért kell elengedni azt a rengeteg félelmet, ami a nemi kategóriák normáitól való eltérés körül burjánzik.

Bár épp egy könyvet fejezek be a transzneműségről, szeretném azt gondolni, hogy senkinek semmi köze az enyémhez. A magam esetét ezért igyekszem csupán afféle „vivőanyagként” használni, hogy olyan dolgokról tudjunk beszélni, melyek az én privát szférámmal szemben már valóban közérdekűek. 2002 óta vagyok aktív különféle környezetvédő, emberi jogi, politikai szervezetekben, voltam a Greenpeace szóvivője, az LMP egyik alapítója és első pártigazgatója, így nem esik nehezemre a nyilvános szerepvállalás és a kifejezetten nehéz, megosztó témák képviselete. Ezért az első pillanattól tudtam, hogy ez a képességem és transzneműségem kötelez a nyilvános kiállásra.

Ha lettek volna az ügyben dilemmáim, akkor megkönnyítette volna a tény, hogy nem is volt más lehetőségem. Ha rájövök 36 évesen, hogy meleg vagyok, megoszthatom a tényt néhány közeli ismerősömmel, mindenki másnak meg nyugodtan beszélhetek „egy barátomról” vagy „a lakótársamról”. Nemet váltani „valamelyesti” közéleti aktivitás mellett nem lehet titokban. Számomra gyakran zavarba ejtően intim dolgokról van szó, ezért amennyire lehet, igyekeztem az írás során diszkréten kezelni a „helyzetet”.

Az óvodából, tehát nagyjából ötéves koromból van meg az első emlékem, amiből tudtam, hogy „itt valami van”. A délutáni alvás helyett feküdtem az ágyon, és felnőtt nőként láttam magamat, és semmihez nem hasonlítható erős, megnyugtató, szép érzés volt. Nagyon mélyen megérintett. Pontosan tudtam ott, az óvodában, hogy az a nő én vagyok, és mivel okos gyerek voltam, azt is tudtam, hogy a legbölcsebb az lesz, ha erről senkinek sem beszélek.

De az élmény egy percre sem merült feledésbe, és kamaszkoromtól úgy értelmeztem, hogy személyiségemnek van egy erős női oldala, hogy biszexuális vagyok. Évtizedekig azt gondoltam, milyen jó, hogy én ilyen könnyen szembe tudtam nézni személyiségemnek ezzel a felével, anélkül hogy bármi frusztrációt okozott volna, és nem tűnt föl, hogy közben egy vaskos hazugságot dicsérek magamban tökéletes, könnyedén abszolvált őszinte szembenézésként.

Ha kedvem és módom volt, bármiféle lelkiismeret-furdalás és szégyen nélkül, magától értetődően éltem ki a férfiak iránti vágyaimat is. Ennyivel (sokkal) gazdagabb voltam a heteró férfiaknál. Biszexualitásomat egyébként egy kivételével minden heteroszexuális barátnőm jól vagy kifejezetten jól fogadta, ideértve a két hittantanár lányt is, én pedig azt gondoltam, hogy férfiként is nagyon sokat segített a nőkkel való kapcsolataimban, hogy voltak saját kézből származó tapasztalataim az ő helyzetükről, arról, hogy milyen egy férfival együtt lenni.

Utólag látva, gyerekkorom nagyon hasonlított az elfojtásban élő transzneműekéhez. Időnként az iskola után, a napköziből ellógva felvettem anyám ruháit. Később jobban tudatosodott bennem, hogy azért „ez nem szokás”, ezért csak akkor tartottam egy-egy ilyen délutánt, ha úgy alakult, hogy a körülmények adottak voltak, és a szükség is erős volt. Még tipikusabb lett volna, ha felnőttkoromban félévente bevásárolok női ruhákból, majd félévente magamtól megundorodva kidobom őket fogadkozva, hogy egyszer és mindenkorra felhagyok visszataszító és bűnös hobbimmal – ezeket a köröket szerencsére kihagytam. Az első szerelmemmel időnként azt játszottuk, hogy a nővére vagyok, de már nem tudom, hogy ez miként merült fel, vagy hogy ki és hogyan kezdeményezte. És bár ez csak szerepjáték volt, ha jól emlékszem, időnként azért kisminkelt. Később volt egy barátnőm, aki kifejezetten szerette és izgalmasnak találta, ha felpróbálom a ruháit, amiben én nyilván partner voltam. Nem fogtam gyanút, és most is azt gondolom, hogy ilyesmiket normális férfiak is nyugodtan csinálhatnak. Huszonöt évesen írtam egy viszonylag hosszú novellát – valószínűleg a legjobb és legalaposabb irodalmi munkámat – egy transz festőnőről. És ugyan tisztában voltam a ténnyel, hogy minden fiatal író önmagát írja meg, és utólag felfoghatatlan mennyiségű időn át dolgoztam egy irodalmár barátommal sorról sorra a szövegen, még ekkor sem fogtam gyanút.

Időnként elábrándoztam azon, hogy megtámadnak, vagy valami balesetben elveszítem a férfiasságomat, és akkor nyugodtan mondhatom, hogy „én sajnos igazán nem tehetek róla, de ha férfi már nem tudok lenni, akkor legyek inkább nő”. Bármilyen feltűnő is így utólag, hogy mennyire kellemes ábrándozások voltak ezek, még mindig nem fogtam gyanút. Fantázia keltette női identitásom hiába volt jelen egész életemben, csak egy dobozban élt lezárva. És ezt sosem nyitottam egybe azzal a dobozzal, hogy rám nézve ez mit jelent.

Valahogy úgy élt ez az elfojtás bennem, ahogy az emberek nagy része az állatokról gondolkodik. Az egyik dobozban ott van az az állítás, hogy szereti az állatokat, és elítéli az állatkínzást. A másik dobozban pedig az a tény, hogy pontosan tudja: a vágóhidakon meg a nagyüzemi állattartásban az ő pénzéből, az ő megrendelésére történik a létező legdurvább, szervezett, ipari mértékű állatkínzás. A két dobozt nem nyitják egybe, mert akkor olyan következtetéseket kéne levonniuk, amiket nem akarnak, vagy amik következetes végrehajtásához túl gyengének találják magukat. Így voltam én is: egyfelől férfiként éltem, másfelől titokban arról ábrándoztam, hogy nő vagyok.

Az elfojtás 36 éves koromban Berlinben ért véget. Másfél évvel korábban, 2014-ben egy kiadós politikai kiégés után, a felülről keserűséggel és frusztrációval chemtrailezett hazai levegő elől menekültem ide, mert úgy éreztem magam, mint a feketekávéba mártott fehér kockacukor Dsida Jenő versében: lassan és biztosan kúszott fel bennem a sötétség.

Egy olyan városba kerültem, ahol a transzneműség nem számít komoly problémának, egy olyan életszakaszban, amikor már elég erős voltam ahhoz, hogy tudjak mit kezdeni a helyzettel, egy olyan pillanatban, amikor már nem volt mit vesztenem. Nem tudom, mi történt volna, ha az után az óvodai délután után, a korai nyolcvanas években állok ki és kezdem el képviselni, hogy bocsánat, itt mindenki tévedésben van, én nem fiú vagyok, hanem lány. Vagy kamaszként, húszévesen. Fogalmam sincs, mit tudtam volna kezdeni a szembenézés eredményével, következményeivel.

Berlinben szokás kitenni a ház elé azokat a használati tárgyakat, amikre a régi tulajdonosnak nincs szüksége, de másnak jó lehet. Fazekakat, könyveket, bútorokat, háztartási gépeket lehet ingyen beszerezni, a háztartásom nyolcvan százalékát így gyűjtöttem össze. És ruhákat is gyakran kitesznek. Egy nyár végi délutánon a Senefelder Strasse és a Stargarder Strasse sarkán egy dobozban egész nagy csomag női ruhát találtam, mit ad isten, pont a méretemben és az ízlésemben. Anélkül, hogy különösebben átgondoltam volna a miérteket, a felét hazahoztam. Azonnal elpakoltam őket, de bárhol is jártam, mintha nagy aktivitású radioaktív hulladékot tettem volna a szekrény mélyébe, úgy éreztem a sugárzását. Talán két hétig hozzá sem mertem nyúlni. Világos volt számomra, hogy itt most valami nagyon fontos dolog történik az életemben.

Tíz év szünet után, amikor az egyik exemmel alkalmanként közösen játszottunk, újra elkezdtem legalább otthon női ruhákat hordani. Kicsit fura volt, de minden jó és izgalmas dolog kezdetben kicsit furcsa. Pontosabban nagyon jó volt, és egy egész kicsit furcsa. Nem, mégsem. Semmi furcsa nem volt benne azon kívül, hogy mennyire magától értetődő ez az egész. Azonban bármennyire volt is jó, a házasságomnak egyáltalán nem tett jót. Attól kezdve, hogy láttam, valami fontos történik, nem akartam titkolózni, és a hír keltette feszültség hamar eluralkodott mindenen. Amire válaszul igyekeztem felhagyni a kísérletezgetéssel, és bár az első perctől látszott, hogy ez nem fog menni, azért én csak próbálkoztam. Ami megint csak teljesen tipikus transzélmény.

Rövid néhány hét alatt egyértelművé vált, hogy ez egy olyan egyirányú utca, amelyben nem tudok és nem is igazán akarok visszafordulni. Nem arról volt szó, hogy hétvégente meccsre akarok járni ahelyett, hogy az anyósom kertjében kapálnék, hanem identitásom leglényegéről volt szó, és ennek jelentősége, kényszerítő ereje mindkettőnk számára nyilvánvaló volt. Párom a kezdettől a „nővé változásomként” beszélt a problémáról, ami ellen én mindvégig tiltakoztam együttlétünk során: hiszen én férfi vagyok, most csupán a nemi szerepekkel kísérletezgetem. Dehogy változom én nővé, mondtam újra és újra. Hiába. Bármi történt is, és bármennyi fájdalmat okoztam is vele, muszáj volt vele továbbhaladnom. Nagyon megalázó tapasztalat volt mindkettőnk számára, amelyen ezekben a hetekben teljesen tehetetlenül gurultunk végig.

A női ruhákkal és a feminitással való kísérletezéssel a tudatosságomnak azon a fokán úgy voltam, mint amikor valakiben egyszer csak megfogalmazódik az igény a zenetanulásra. Jó hallgatni Eric Satie vagy Nick Cave zenéjét – de mennyivel jobb lenne tudni elzongorázni őket. Hallgatóként sokat lehet nyerni a zene szépségéből, bele lehet merülni, akár azt is gondolhatjuk: mintha pontosan azokat az érzéseket ragadná meg, amik bennünk mozognak – de hát mennyivel többet lehet ugyanabból élvezni, ha mi magunk adjuk elő a dalokat? Ugyanígy: mennyivel jobb lesz, ha mi magunk leszünk annak a szépségnek az előállítói, megvalósítói, ha nem csupán befogadóként, hanem teremtőként, ad absurdum valamiféle nyilvánosság előtt válunk eggyé vele?

Így voltam ekkor én is a nőiséggel. Amit gyomorba vágó szépségnek éreztem, arról kiderült, hogy valamilyen szinten én is meg tudom valósítani, és ha nem is hozott tökéletes eredményt, mindenképp nagyon érdekes és teljességgel új tapasztalat volt. Az imitáció sekélyes hazug volta persze minduntalan előbukkant, és kegyetlenül emlékeztetett arra, hogy hol a helyem. Nem volt jó érzés, ahogy az sem, hogy valami leküzdhetetlen vágy húzott abba az irányba, ahol néha, sok ügyeskedés és önbecsapás után örömet találtam abban, hogy meg tudok valósítani valami egészen mást, valami magamnál szebbet, jobbat, igazabbat, de minden pillanat mögött ott állt az a bármikor előtörni kész, sokkal erősebb érzés, hogy ez az egész, úgy, ahogy van, nevetséges és teljességgel nem normális. És mindaz a szégyen és zavarodottság, ami vele járt.

Ezt azért is írom, mert ha legközelebb az olvasó találkozik egy klasszikus, darabos, férfias transzvesztita vagy transz nő képével, ahol a férfi a hordómellkasára cibálta nagy nehezen a melltartót, szőrös, csontos férfilábára kecses nőies magas sarkút húzott, és aki jobb esetben nevetséges, rosszabb esetben gusztustalan hatást tesz az átlagemberre, akkor gondoljon egy pillanatra arra is a gúnyos és megvető mosoly mellett, hogy minden bizonnyal az a szerencsétlen ember azért került ebbe a helyzetbe, mert nem tudta legyőzni lelkében a finomság és a szépség iránti vágyat. Csak hát a valóság, a test gyarlósága, a sors kegyetlensége mindig erősebb. Vagy legalábbis elég erős ahhoz, hogy a szépség iránti kétségbeesett kísérletet gonoszul, cinikusan pont a visszájára fordítsa, és a szépség iránt vágyakozó boldogtalan orrát beledörgölje abba, hogy hiába igyekszik, csak az ellenkezőjét éri el. Szép akartál lenni? Ocsmány, nevetséges, otromba disznó vagy. Gazella és antilop akartál lenni? Tessék, most még jobban látod, és mindenki látja, hogy csak egy darabos, gusztustalan vaddisznó vagy. Nem is lehetsz más. Pedig a vaddisznók is szeretnének néha gazellák lenni. Hiszen olyan jó lehet gazellának lenni, könnyűnek, hajlékonynak, kecsesnek. Szépnek.

Mivel a női ruhák minden ellenállásom dacára komoly részt haraptak ki az életemből, kénytelen voltam alaposabban elgondolkodni azon, hogy miért van ilyen hatásuk rám, mi a jelentőségük. Az egyik első körben feltűnő pont volt, hogy a férfiak nem öltözhetnek szexisen, csak addig és úgy érezhetik magukat szexisnek, amíg az a férfiasság keretei között marad. Lehetnek elegánsak, lezserek, sportosak: mindegyiknek van átfedése a szexisség kategóriájával. Valamint lehetnek jóképűek, macsók, cukipofák, entellektüelek, amiket a nők különböző csoportjai nagy valószínűséggel szexisnek fognak találni. De nem vehetek fel csak úgy olyan ruhákat, melyek meghatározó jelzője a szexis. Én viszont most szexisen akartam öltözködni, szexis akartam lenni.

A szexis öltözködés jelentős részben egybeesik a nőies öltözködéssel, ezen nem lehet segíteni. Ám szerencsére nem okvetlenül és teljesen. Párom toleranciájával, amit én akkor támogatásnak gondoltam, térdnadrággal rendszeresen hordtam vastag fekete vagy akár színes harisnyákat, és ez nagyon fontos kis térhódítás volt a számomra.

Hasonló apróság volt a szemceruza használata. Bő egy évvel a lejtőn való megindulás előtt kérdeztem nagy félve páromat, hogy mit szólna ahhoz, ha kipróbálnám. Meglepetésemre azonnal és határozottan támogatta, még a beszerzésben, a használatának gyakorlásában is segített. Jobban belegondolva, a szemceruza iránti pozitív hozzáállása annyira mégsem lepett meg: bár a férfiak többnyire már ettől az alapvetően a feminitáshoz kötött apróságtól is látványosan idegenkednek, közben a nők a szemceruzát használó Keith Richardsot, Ozzy Osbourne-t, Johnny Deppet általában evidensen tartják szexisnek. Miként a feminin külsőségekkel sokkal tovább menő David Bowie-t és Prince-t is.

A transzneműeket gyakran támadják azzal, hogy nem látnak mást a nőiségből, mint a szexi ruhákat. Bár ekkor még szilárdan gondoltam, hogy a transzneműek és én két külön állatfaj vagyunk, a vád igazságtalansága nagyon hamar nyilvánvalóvá vált számomra. A probléma az, hogy nem test nélküli asztrállények vagyunk, mi magunk is a testünk által érzékeljük a külvilágot, a benne szereplő embertársainkat a testük által érzékeljük, és ők is minket. Megjelenésünk testünk olyan kiterjesztése, amire tudatos befolyásunk sokkal nagyobb, megjelenésünk az önkifejezésünk része, és mint ilyen, kifejezetten fontos. Amikor a körülöttünk mozgó embereket értelmezzük, akkor megjelenésüket kisebb-nagyobb mértékben önmaguk tudatos, választott kifejezéseként értékeljük.

A környezetünkkel kialakuló interakciók, energiamozgások milyensége nagyban függ a megjelenésünktől, vagyis részben az öltözködésünktől. Tehát a ruhák igenis számítanak, önmagukon túlmutató módon, és nagyon is mély megtapasztalásokat, változásokat képesek eszközölni. Brutális erővel éreztem magamon, hogy milyen más érzés még „férfiként” úgy járni az utcán, hogy szexisnek érezhetem magamat. Visszahatott rám, az énképemre, a gondolkodásomra, a kisugárzásomra, mindenre. Valószínűleg sok női olvasóm ismeri azt az érzést, azt a sehonnan máshonnan nem meríthető energiát, amikor kilép az ember az ajtón, és nagyon jól áll rajta a ruhája, a sminkje, a csizma színe illik a sáléhoz, ad absurdum még a körmeink színe is. Esetleg az egész felett egy lófarok himbálózik. Szépek vagyunk, és harmonikusak, és az ebben rejlő erőt szabadon élvezhetjük.

A férfiak a lágy, színes, játékos öltözködést nem engedhetik meg maguknak, mert nem engedik meg egymásnak, és ezzel nagyon sok élménytől fosztják meg magukat. Nem csoda, hogy a nagy többségük érzelmileg alulfejlett. Pedig az önazonos öltözködés lehetősége nagyon fontos. Aki nem érzi ezt át, az képzelje el, hogy innentől mindenhova egy átlagos szettben kell mennie: szűk lila zakó, szűk naci, hosszú orrú cipő, kihajtott hatalmas inggallér, a homlok fölött egy magasra zselézett fehér borztaréjjal. Vagy makkos cipőben és susogós lavórzöld melegítőben, vastag lánccal a nyakában, esetleg egy rendes old school metálos szerkóban a nyolcvanas évekből: magas szárú fehér Puma cipő, testhezálló kőmosott farmer, kinyúlt pokolgépes póló, bőrkabát, ossiános felvarrókkal, hosszú hajjal és frufruval. Na ugye, hogy rossz érzés lenne.

Pedig az, hogy a külső megjelenésünk összhangban legyen azzal, akik belül vagyunk, alapvető jelentőséggel bír a közérzetünk szempontjából, és lám: vannak, akik a fenti, sokunk számára extrémnek számító megjelenéssel érzik magukat jól. Márpedig a férfiak is többfélék belülről, mint ahogy azt a férfiöltözködés szabályai lekövetik. A férfiöltözködés szabályai szerint néhány szín és néhány fazon megengedett, és ezzel vége is a szabadságnak. Ebből egyenesen következik, hogy aki belülről más, mint ahogy azt az alapvetően fekete-szürke és pasztellszínekben, konzervatív szabásokkal dolgozó férfiöltözködés diktálja, az nem, vagy sokkal nehezebben tud harmóniát teremteni a külseje és a belsője között. Nyilván nem olyan feltűnő a férfiak öltözködési szabadságának radikális hiánya a legtöbbünk számára – hiszen ebben nőttünk fel. „Rendes” férfinak kell lennünk. Aki ettől eltér, azt férfitársai utasítják helyre először.

Emlékszem, egyszer vettem egy pink laptoptáskát. A megfelelő méretben egyedül ez volt elég kemény a gépem védelméhez, és mivel utálok vásárolni, ezért nem akartam több boltban próbálkozni. Meg – mi tagadás – tetszett. Nagyjából egy évbe telt, amíg a liberális, hippikhez, buzikhoz és mindenféle népségekhez elvileg szokott barátaim felhagytak az ezzel való úgynevezett viccelődéssel. „Ideért a felmelegedés?” – Hahaha. Azt hitték, hogy heteró vagyok, ezért nyugodtan vicceltek így, és a viccelődés formája régóta használatos és tökéletesen alkalmas arra, hogy egyértelművé tegyen valami nagyon is komoly üzenetet: eddig és ne tovább. Tartsd magad a határokhoz.

Biztos vagyok abban, hogy ha lekapcsolnánk a villanyt, felfüggesztenénk minden külső és belső elvárást, kiiktatnánk a férfiak fejéből a meggyőződést, hogy a feminitás alacsonyabb rendű, akkor a férfiak egy része ugyanúgy csekély érdeklődést sem mutatna a feminin külsőségek és női ruhák iránt. De az is biztos, hogy a nagy része igen. Láttam egyszer egy galériát egy kanadai iskolai rendezvényről, ahol a nyolc év körüli fiúk királylánynak, a lányok meg királyfinak öltöztek be. Ragyogtak az arcok. Egészen szívszorító volt látni.

Egy ismerősöm pedig azt mesélte, hogy egy óvodában dolgozott, ahol az egyik kisfiú lányruhákban járt. Egy rendkívül melegszívű, sugárzó gyerek volt. A szülők egy jó darabig elfogadták a gyermeküknek a furaságát, azonban a beiskolázás előtt egy évvel úgy érezték, hogy most már muszáj lesz megtanulnia alkalmazkodni a rendszerhez, és onnantól kezdve fiúruhákban kellett járnia. „Megszakadt a szívünk érte. Egyik napról a másikra egy szomorú, visszahúzódó gyerek lett belőle. Mintha egy súlyosan bántalmazó közegben élt volna, olyan volt” – mondta.

Az első nyilvános szereplésemre alaposan készültem. Rózsaszín tornacsuka (25 euróért, másfél számmal kisebb, vagyis távgyaloglásra alkalmatlan, de nőiesebb, mégis tudok benne járni), szexi fekete harisnya (elég vastag ahhoz, hogy a szexi lábszőreimet eltakarja), fekete testhezálló garbó (hogy a szintén szexi szőrös karomat eltakarja) és egy kifejezetten előnyös, szolid, rövid sötét ruha. Alatta feleségem melltartója, benne két téli zoknival. Paróka, borostát eltakaró smink: a világ egy percre sem hagyta feledni, hogy ez az egész csak trükk, hazugság, jól-rosszul működő, sok munkán alapuló ön- és közbecsapás. Semmi több.

Másnap délelőttre terveztem az első sétát, de este olyan szépen esett az eső, hogy tartottam egy előrehozott főpróbát. Esőben kevesebben vannak az utcán, sötét volt, én pedig el tudtam bújni az esernyő mögé. Gyomrom, mint egy dió. Szerencsém volt, a lépcsőházban senkivel nem találkoztam. Sutty, ki az utcára. Mentem, igyekeztem a lehető legnőiesebben mozogni, és azt nem túlzásba vinni. Mosolyogtam. Szolidan, visszafogottan. Szorosan az esernyő alatt. És akkor… és akkor… Akkor az történt, ami egy ilyen sötét, sűrű esős estén történni szokott. Senkit sem érdekeltem. Nyaktól lefelé látszottam, a mozgásomtól eltekintve egy átlagos, nem rossz alkatú fiatal nőnek tökéletesen megfeleltem. Esett az eső, ilyenkor senki sem bámészkodik, hanem behúzott nyakkal igyekszik a dolgára. Ha valaki az arcomba nézett, többnyire nem reagált sehogy, de azért akadt elég furcsa vagy furcsának értelmezhető pillantás ahhoz, hogy be legyek tojva. Három háztömböt mentem. A főpróba sikerült: túléltem. Az élmény eléggé maga alá gyűrt: hatalmas büszkeség volt bennem, amiért megtettem, ugyanakkor a gyomrom diónyiról újkrumpli nagyságúra engedett ki, hiszen másnap már nappal terveztem kimenni az utcára. Nőként.

Másnap sütött a nap. Szép langyos idő volt, az égen bárányfelhők úszkáltak, a parkokban kisgyerekes anyukák cirkáltak, én a parókámat igazgattam, és a gyomrom újra diónyi nagyságú volt. Tízpercenként mentem vissza a vécére az idegességtől.

Az első rendes éles sétát jól megterveztem. Biciklivel mentem, mivel ott kevésbé jön ki a mozgásom vaddisznószerű jellege, és mert a bringa elég gyors ahhoz, hogy ha valahol rosszul érzem magam, gyorsan eltekerjek. Ugyanakkor elég lassú ahhoz, hogy a számomra oly fontos tesztelést, az interakciókat lehetővé tegye. A biciklit nem a kapunk előtt hagytam, hogy minél kisebb eséllyel fussak össze valamelyik szomszéddal, miközben remegő kézzel babrálom a lakatot.

Nehéz valamiről azt mondani, hogy nagyon jó, felszabadító élmény volt, ha diónyi gyomrom minden férfitekintettől megremegett. Mégis: nagyon jó érzés volt látnom, hogy a zöld lámpára várva a combom szépen feszül a langyos őszi napsütésben, hogy szoknyám úgy lobog a bringaúton tekerve, ahogy annak lobognia kell. Ahogy a többi nőnek. Egészen pontosan úgy. Nehéz kifejteni, miért, de ez hatalmas dolog. Nem tudtam megmondani, hogy milyen messziről, milyen közelről, milyen tüzetes vizsgálat alapján, de a város izgalmas, vonzó és nőies női közül egynek tudtam magam gondolni, ahogy lassan, egyenes derékkal, számon decens visszafogott mosollyal tekertem.

Kiültem egy parkba. Leterítettem egy rózsaszín törülközőt, és úgy csináltam, mintha olvastam volna. Mint egy nő, egy öntudatos, jó fej, szabad, nőies nő, ültem a parkban a domboldalon, és olvastam. Amiből Berlinben bőven akad. Minden irányba füleltem és lestem kihegyezett érzékekkel a környezetemet, mint a Macskafogó-ban az Intermaus titkosszolgálati megfigyelőkocsija. Vajon látnak-e? Valószínűleg egy nőnek ebben nincs semmi különös. Csak ülök a parkban egy takarón, könyvvel a kezemben. A legtöbb férfi sem értené, miért, de nekem ez életem egyik meghatározó élménye lett.

Csináltam magamról pár fotót, nem utolsósorban azért, hogy magam is elhiggyem: ami velem történik, az a valóság része. Egyet, ahol látszódik a mosolyom, egyet, ahol a harisnyába bújtatott lábam között megvillan mögöttem a fű zöldje, egyet, ahol kicsit oldalra fordulok, ez megmutatja a copfomat, és úgy tartom rajta a kezem, mint egy jó nő, egészen pontosan, mint akinek a nőiesség a vérében van. Ujjamon a páromtól kölcsönkapott gyűrű, csuklómon egy rossz, de szép óra. Olyan voltam ezekkel a fotókkal, mint egy, a női szexualitásával most ismerkedő fiatal lány, eltekintve attól a különbségtől, hogy én a női szexualitásommal szőrös harmincas férfiként ismerkedem. Ha folyamatosan arra koncentráltam, hogy ne takarja ki az egész képet önmagam tökéletesen nevetséges és helyzetem tökéletesen abszurd volta, akkor a dolog jó volt. Általában tehát jó volt.

Két óra múlva értem haza. Lemosakodtam, elpakoltam a ruháimat. Fel sem merült, hogy női ruhában menjek bevásárolni, így azt most intéztem el. Farmernadrág, sötétzöld póló, a kedvenc fekete kapucnis pulóveremmel. Kiléptem az utcára. És mellbe vágott a visszanyert szabadság élménye. És hiába éreztem magam nőként szabadabban és nyugodtabban, erre a sétára ez egyáltalán nem volt igaz. Hirtelen döbbenetesen jó volt újra férfiként létezni. Senki nem nézett meg, és ha mégis (hiszen megkönnyebbülten vigyorogtam, fültől fülig), akkor sem érdekelt. Nem kellett figyelnem a szemem sarkából, hogy ki látja rajtam a szégyenletes titkomat. Felbukkant négy hangos, tizenhét év körüli fiú, és nekem nem kellett leszegett tekintettel uralkodnom rémületemen: mi lesz, ha ezek kiszúrják, hogy egy női ruhába bújt férfi vagyok, és kiröhögnek? Most az vagyok, akinek kinézek: férfi. A négy srác elment, én pedig boldogan néztem körül a piros lámpánál, a zebránál. A gyomrom újra rendes méretűre engedett ki. Lehet, hogy jó dolog nőnek lenni, de nőnek öltözött férfinak lenni nem könnyű. Még akkor sem, ha jó érzés. Végtelenül büszke voltam magamra, hogy meg mertem tenni.

ARRÓL, HOGY MENNYIRE SZOMORÚ DOLOG FÉRFINAK LENNI

A feminizmus kifejezés használatát két okból gondolom nehéznek. Egyik sem a feminizmus hibája, és szerintem minden igazi férfi feminista, az épeszű nőkről nem is beszélve, de ettől még érdemes tudatában lenni annak, hogy a fogalom sajnos nagyon terhelt.

Az első az, hogy a sörszagú, böfögő, kanapéról észt osztó pofák az oly elmés és előremutató feminácizással sikeresen kompromittálták, és ezt a jelentést már aligha lehet lemosni róla. Herélőkést keresnek annak a nőnek a kezében, aki feminista, buzinak tartják azt a férfit, aki feminista, úgyhogy aki kisebb-nagyobb mértékben egyet is ért a feminizmus célkitűzéseivel, az sem vágyja magára venni ezt a sikerrel bepiszkolt kifejezést. Van olyan, különösen értelmes és tájékozott barátnőm, aki rendszeresen elmondja, hogy ő nem feminista, holott minden lényeges dologban egyetért a feminizmussal, véleményét aktívan képviseli is. Időnként mondja, hogy „én nem vagyok feminista, mert nekem ez és ez is fontos” – és mond valamit, ami a feminizmusnak nyilvánvalóan alapvető része.

A másik bajom az, hogy a nők felszabadítása és egyenjogúsítása mellett a férfiak felszabadítása és egyenjogúsítása is sok szenvedéstől óvna meg mindenkit (nem csak a férfiakat), ami ugyan fontos része a feminizmusnak, ezt azonban sajnos csak kevesen tudják, a mozgalom nevéből nem derül ki.

A férfiak önmaguk alól való felszabadítása azonban még a nők felszabadításánál is nehezebbnek tűnik: érdekes módon ez ügyben a férfiak még makacsabb ellenállásába ütközünk. A férfiak ugyanis nem ismerik fel, mennyi frusztrációt okoznak maguknak, mennyi örömtől tiltják el magukat; az az egyszerű tény, hogy ők egy személyben az elnyomók és az elnyomottak, nyomós pluszokot jelent az egész jelenség letagadására. A legtöbbünket nagyban gátol hiúságunk a kellemetlen igazságok felismerésében – és elnyomott voltunk felismerése pont ilyen. Egyéb gyengeségeink pedig közismerten jól gátolnak annak a meglátásában, hogy elnyomunk másokat, vagyis közel reménytelen, hogy a férfiak felismerjék: saját magukat tiltják el érzelmi világuk kiteljesítésétől, lelki szabadságuk birtokba vételétől, hogy saját magukat nyomorítják meg és hajszolják halálba az örökös és kényszeres macsósági vetélkedőkkel.

A feminizmus egyik eredménye, hogy bizonyos körökben legalább beszélnek arról, hogy a nők milyen gyakran áldozzák fel az álmaikat a családjukért. Kevésbé ismert, hogy más módokon a férfiak is gyakran ezt teszik. Dolgozni kell, mert az ő munkájukért fizetnek többet, dolgozni kell, mert mindenki ezt csinálta – közben nincs bennük sem kevesebb vágy a szabadságra és az önmegvalósításra, mint a nőkben. A férfiaknak sincs okvetlenül kedvük mászni felfelé a karrierlétrán, fő felelősnek lenni a család megélhetéséért, szexuálisan mindig potensnek és kezdeményezőnek lenni, olyan autóra megkeresni a pénzt, amit irigyelnek a szomszédok, a farkasokat húsosztáskor a családi tűzfészektől távol tartani, és a helyüket a mentőcsónakban átadni.

Egy férfinak minden körülmények között funkcionálnia kell, ami éppen hogy ellentétes azzal, hogy az érzéseknek teret adjon. A férfiak sokkal nagyobb arányban azonosítják magukat a munkájukkal. Ez számukra is azt jelenti, hogy az egészséges személyiséghez, lelki élethez szükséges területek sokasága másod-, harmadrendű lesz, hiszen aki a munkájával van azonosítva, attól nem, vagy jóval kevésbé várják el, hogy a feleséggel azonos mértékben vállaljon szerepet a gyereknevelésben, vállaljon felelősséget a párkapcsolat minőségéért, hogy képben legyen azzal, hogy kinek mi nyomja a szívét, ideértve persze saját magát is. Akiket a munkájukkal és a családfenntartó funkciójukkal azonosítanak, azoknak még rosszabb lesz, hogy a következő években és évtizedekben az automatizáció miatt még gyorsabban fognak megszűnni a munkahelyek, hiszen radikálisan beszűkül a szokásos „férfias” identitások, önmeghatározások köre, ami a férfiaknak és környezetüknek egyaránt fájdalmas válságot jelent.

Vagy jelentett. Például a rendszerváltás után a szocialista ipar összeomlása sok mindent temetett maga alá, tört össze, az egyik a munkásosztály férfijainak szíve, lelke, önbecsülése volt.

Az átlagférfi számára legitim, férfiasságával gond nélkül összeegyeztethető érzések listája a következő: düh, büszkeség, és nagyjából ennyi, pont. A férfiasságot megkérdőjelező érzéseket valahogy ezekbe kell átalakítani. Bánat, félelem, aggódás, csalódás, részvét és a többi a legnagyobb valószínűséggel dühként álcázva kerülhet csak napvilágra, és ez olyan gyorsan és rutinnal történik, hogy legtöbbször magának az érintettnek sincs fogalma arról, hogy most valójában csalódott vagy fél, és nem dühös. Büszke lesz a kalandjára, amikor lemerült fejlámpával jött le a hegyről, pedig közben félt, és az elővigyázatlansága miatt szégyelli magát, büszkén viseli a háborús kitüntetést, pedig számos barátja halt meg mellette a harcokban, és már azt is látja, hogy az egész háború egy nagy átverés volt, ő pedig balek és nem hős benne. Az élsportoló büszke az eredményeire, holott az odavezető úton elveszett a gyerekkora, és számtalan megaláztatáson ment keresztül, az üzletember pedig büszke a fiára, noha csak szeretnie kéne szegényt. Büszke a csajára (mert jó nő) – de azt a világért sem mondaná ki, hogy annyira szereti, hogy majd meghal. Sérülékenynek lenni egy férfi számára aligha megengedhető, és a büszkeség nagyon jól bizonyítja, hogy ő nem sérülékeny.

Gyakran az érzéseknek ez az átszabása nyilvánvaló és drasztikus, gyakran csak finom hangsúlyok eltolása, annak érdekében, hogy a férfit igazi férfinak tarthassa a környezete – és aminek eredményeképpen dühös fiatalokkal és érzéketlen macsókkal kell együtt élnünk. Ha a félelméből bátorságot vagy dühöt gyúr, a gyászából önsajnálatot, akkor álérzésekkel fog csak tudni foglalkozni, a valódi érzéseit nem fogja kezelni. Meglesz az az illúziója, hogy vannak érzései, de a számára kellemetlen, vállalhatatlan érzéseivel nem fog találkozni. Az érzések ilyen súlyos csonkolása csak akkor lehetséges, ha egészen kisgyermekkortól kezdve dolgozik rajta egy egész társadalom: ha egy videón egy síró csecsemőt fiúnak mutatnak be, akkor a nézők a sírást dühösnek látják, ha lányként mutatják be, akkor ijedtnek. Ugyanaz a videó, ugyanaz a gyerek. És e szerint is beszélnek hozzájuk, e szerint is kezelik őket.

Van azért legitim tere is az ehhez hasonló gyanús érzéseknek, például a szurkolás. Amíg a szerbekkel játszó vízilabda-válogatottról beszélünk, lehet aggódni, izgulni, csalódottnak lenni, mérgesnek lenni, reménykedni – ez ezerszer könnyebb, mint szembenézni mondjuk az elégtelenség veszélyével, mert a feleségnek egy hónapja minden este fejfájás volt a válasza a közeledésre. Az érzések áthelyezésének másik módja, amikor olyan dolgokba kötnek bele, olyan dolgokon borulnak ki, amik nyilvánvalóan nem indokolják a kibukkant érzések intenzitását. Ha a szülők amiatt kiabálnak, hogy miért vette engedély nélkül kölcsön egy órára a gyerek az évente kétszer használt fúrógépet, akkor ott valami más válthatott ki súlyos érzéseket. Valószínűleg valami olyasmi, amiket az apa nem gondol szerepeivel összeegyeztethetőnek.

A férfiak egyik legnépszerűbb védekezési módja az érzéseikkel szemben a szarkasztikus, joviális, vállrándítós magatartás. A férfiak fejében a számukra oly fontos férfiidentitás egyik első számú ismérve az érzelmek elfojtása. Az „igazi férfi” jellemzői a fegyelmezettség, az agresszivitás, az önmaguk és a környezet kontrollja, a hatalom és a siker akarása, a keménység, a rendíthetetlenség. Ez mind ellentétes azzal, hogy más típusú érzelmeknek teret adjon. Sőt: az érzelmesség a nőiesség első számú ismerve, márpedig a mi kultúránkban a férfiaknak gyerekkortól fogva azt tanítják, hogy számukra nincsen nagyobb szégyen, mint nőiesnek lenni. Már az óvodában egyértelművé teszik a „kis férfiak” egymásnak, hogy nem szabad lányosan viselkedni, és az iskolában a félreértések elkerülése végett már konkrétabban azt is, hogy aki kimutatja az érzéseit, az súlyos büntetést kap, amiért letért a férfiak számára engedélyezett ösvényről. Még rosszabb esetben a szülők maguk is ezt teszik: hány és hány elkeseredett kisfiúnak tanították meg a magány és a megnemértettség, elnemfogadottság, az elfojtás alapvető leckéjét, amikor sírni szeretett volna, és rászóltak: ilyet egy nagyfiú nem csinál. Nem vagy te kislány. Katonadolog. Sírni és fájdalmat érezni, pláne kimutatni, azaz az érzelmi méregtelenítés alapvető eszköze számodra tilos.

Jó példa erre a két egykori legjobb barátom. Misi majd tizenöt évig az egyike volt a három-négy legközelebbi barátomnak. Az ország legtehetségesebb zenészei között van, tizenhat éves korunkban barátkoztunk össze. Rajta már akkor látszott, hogy ritka nagy tehetsége van, én ügyes kezű, fiatal művészpalánta voltam. Szövegeket írtam neki, néhány versemet megzenésítette. Az együtt töltött idő nagy része azzal telt, hogy afelől nyugtattam, hogy jó, amit csinál. Tény: jó volt, nagyon jó volt. Aztán elkezdett befutni. Zenéjének ereje egyre nyilvánvalóbb lett, de ettől még az én támogatásomra szorult. Oda-vissza 4-4 órát vonatoztam egy vidéki koncertjére, mert szüksége volt rám. Aztán úgy éreztem, jeleznem kell: felborult a kapcsolatunk egyensúlya, egyre inkább arról szól a közös idő, hogy ő beszél magáról, én meg támogatom őt. Egyszer emiatt az én drága Mihály barátom egy évig nem vette fel nekem a telefont. Aztán újrakezdtük. Nem lett új ember egyikünk sem, és továbbra sem valami kiegyensúlyozottan, de azért helyreállítottuk barátságunkat. Újra dolgoztunk együtt, számos dalának szövegében a mai napig az én munkám van. Majd megint kérnem kellett, hogy ő is szánjon rám figyelmet. A következő két évben valahogy úgy alakult, hogy nem ért rá ezt megbeszélni, pedig elég nyíltan próbálkoztam. Majd a rá következő újabb másfél évben még kétszer teremtettem olyan alkalmat, amiből könnyen fordíthatott volna egy új irányba, egy amolyan „és tényleg, mi van veled?” kérdéssel, egyszer sem élt a lehetőséggel. Elmúlt már harmincéves, amikor ez történt, tizenöt évig a legjobb barátok voltunk, és ez alatt a tizenöt év alatt barátságunk messze nem kizárólag abból állt, hogy én az utánfutót játszottam. Oké, hogy nagy művész, de ezzel együtt is a mi szempontunkból egy átlagos férfiról beszélünk. Aki átlagos módon annak a férfiszerepnek foglya, miszerint fontos, érzelmi dolgokról nem beszélünk, különösen ha az a sérülékenység látszatát vagy kockázatát hordozza. Nem vagyunk gyengék, és gyengeségeinkről nem beszélünk. Ha megbántva érzi magát, akkor azt nem akarja sem tisztázni, sem kimondani. Inkább hagyja veszni a korábban számára is fontos kapcsolatot, mint hogy nyíltan beszéljen a másikkal arról, hogy kit mi bántott, kinek mi fáj.

A másik, Gyuri, harminc évig volt velem, és mindig is az egyik legjobb barátomnak számított. Csak az előbújásom után távolodtunk el egymástól. Családtagnak számítottam náluk, együtt nőttünk fel. Gyerekként, fiatal felnőttként kulcsom volt a lakásukhoz, és ha az anyukája meglepetésszerűen reggel ott talált valamelyik ágyban, rutinszerűen tett ki még egy tányért és bögrét az asztalra. Mentem velük éjféli misére, húsvétkor a nagy családi vidéki ünnepekre. A nagy családi együttlétek jó hangulatát én leginkább az ő családjukból ismerem. Tőlem tudta meg, hogy édesanyja meghalt, amiről azt mondta, ha már meg kellett tudnia, így volt a legjobb hallania. Együtt törtünk be egy balatoni büfébe 12 évesen (egy zacskó chipset vittünk el, és két doboz kólát, a pénzhez nem nyúltunk), és jártuk be hátizsákkal és „olcsó vonatjeggyel” Marokkót, aludtunk afrikai kecskeólban és így tovább. A legjobb időszakainkban mégis úgy köszöntünk egymásnak találkozáskor és búcsúzáskor, mintha egy autókölcsönző cégben volnánk üzlettársak. Pedig többször beszéltem neki arról, hogy milyen fontosak nekem az érintések, egy időben próbálkoztam is azzal, hogy megölelem, de abbahagytam, mivel mindig úgy állt ott, mint aki attól fél, hogy leöntik még egy vödör mosogatólével, és csak azért hagyja, mert nem akar megbántani. Az intim dolgokról való beszélgetés minden férfira vonatkozó tilalmától mi sem tudtuk függetleníteni magunkat. Ha átléptük ezt a határt, szinte biztosan én kezdeményeztem, és nehézkesen ment, botladozva, lehetőleg rövidre fogva.

Én szenvedtem Misi barátom fafejűsége miatt, nem csak ő, én is elvesztettem fiatalkorom meghatározó társát, nem csak ő. Barátaim nem farkasok között nőttek fel, nem konzervatív kisvárosok pacalszagú drukkerkocsmáiban szocializálódtak óvodáskoruk óta, hanem számos releváns mérőszám szerint a magyar szellemi elit tagjai. Az ő bajuk, hogy ilyenek? Hát nem.

Kilométeres távolságtartás volt köztem és testvérem között, holott pontosan tudom, hogy ez mindkettőnknek rossz. Gyerekkorunkban nagyon sokat háborúztunk, testvérek között is ritka féltékenység volt bennünk. Aztán ez elmúlt, aminek mindketten örülünk. Felnőttkorunkra elkezdtük szeretni egymást. Csak éppen kifejezni nem tudjuk. Illetve nekem voltak és lesznek is rá kísérleteim, amikre válaszul látom, hogy örül. De ennyi. Egyszer megírtam neki életünk egyik válságos időszakában, amikor nagyon nagy szüksége volt a támogatásra, hogy hányféle okból és mennyire becsülöm, szeretem őt. Nem válaszolt. Pár hét múlva megkérdeztem, hogy miért? Amikor látta, hogy dicsérem benne, kitörölte a levelet, nem olvasta tovább. Nem szereti, ha dicsérik. Élete addigi legnehezebb időszakában. Az ő baja, hogy ennyire fafejű? Nem csak. Ha valaki ilyen, akkor a családjának, szeretteinek is megnehezíti a dolgát, hiszen egy, a szeretet megnyilvánulásaitól elzárkózó, kommunikációképtelen házastárs, szülő (családfő!) mellett nagyon nehéz boldognak lenni. Férfiként elmondhatatlanul dühös voltam. Voltak barátaim, és fuldokoltam köztük.

Mi kell ahhoz, hogy egy férfi megtanulja kifejezni az érzéseit? Leginkább az érzelmi biztonság, hogy minden érzésével együtt elfogadják. Egy férfi a legritkább esetben tudja magát valós érzelmi biztonságban érezni, mert számos tapasztalata lehet arról, hogy ha kifejezi az érzéseit, akkor abból baj lehet. Ettől még érezheti magát szeretve, de vannak kétségeim. Az, hogy a férfiaknak minimális gyakorlatuk van a saját érzéseik kezelésében, értelemszerűen azt is jelenti, hogy a nőknek sem lesz vele több. Hiszen ha valami nincs kitéve az asztalra, akkor az azzal való nyílt bánásmódot sem tudja senki gyakorolni. A nők általában vágynak arra, hogy a férfi feltárja az érzéseit, szeretnék megismerni a benne lévő gyengédséget, lágyságot, szeretnék őt elesettségében is támogatni – azonban ha Pandora szelencéje kinyílik, nem csak a vágyott érzések szabadulnak el. Pszichológiai tény, hogy az elnyomott érzések erősebbek, mint azok, amik felszínre jutnak és figyelmet, kezelést nyernek, márpedig a férfiak elfojtott érzésekben kifejezetten gazdagok, és nagy valószínűséggel fognak majd felszínre törni olyan érzések is, amikkel egyikük sem tud majd mit kezdeni. Olyan kétségek és olyan félelmek, amikre nem jelent segítséget, ha a nő ölébe veszi a férfi fejét és megértően simogatja. Kiderülhet, hogy a férfinak alapvető problémái vannak a férfiszerepeknek azon részeivel, amiket viszont a párja fontosnak tart. Halálvágy. Félelem az apaságtól, mert nem érzi úgy, hogy biztonságot tud nyújtani a családnak, mert fél, hogy a gyerek megterheli a kapcsolatot, hogy nem tud jó apa lenni. Kiderülhet, hogy érez vonzalmat a saját neméhez is. Magány. Egy nyomorult féregnek érzi magát, mert az apja nem szereti. Hogy úgy érzi, a közösen kialakított életforma nem jó neki, csak azért ment bele, mert szereti a társát, de ő így nem boldog. Satöbbi. Ezernyi kombinációs lehetőség, ami megrémítheti a nőt. Aztán meg mindketten tanácstalanul állnak, és végül minden ott marad köztük, mint a rohadt hús az asztalon, amihez senki nem akar majd hozzányúlni. Alighanem a legtöbb férfi megtapasztalta már ezt a helyzetet, és aki esetleg még nem, az is sejti, hogy az érzéseinek kibontakoztatásával akár végzetes bajoknak lehet okozója, hogy kapcsolatát, élete párjának közérzetét milyen súlyosan veszélyeztetheti az őszintesége. Tehát nem akar bajt okozni. Inkább erős lesz. Az férfias. Azt várják tőle. Azt már ismeri. Azért szeretik. Az a legfontosabb. Különösen akkor, ha a kapcsolat körül bármilyen válsághelyzet van.

A nemek egyenlőségének gondolata kevés emberben szivárgott le olyan mélyre, hogy válsághelyzetben egy férfit tényleg ugyanolyan eséllyel fogadjanak el gyengének, mint egy nőt. Ha a család jövedelme nem biztos, ha idegen országban próbálnak a gyerekekkel vagy egyedül új életet kezdeni, akkor a legtöbben „végül is” inkább a férfitól fogják elvárni a biztonság és a biztonságérzet megteremtését. Illetve egyvalaki szinte biztosan: ő maga. Hiszen ezért ő a férfi.

A férfitól évezredeken át azt várta el a környezete, hogy nyújtson biztonságot a körülötte lévőknek, szálljon hajóra, amin nincs mentőcsónak, nincs GPS, és induljon el a ki tudja hova. Hogy menjen háborúba „a Hazáért”, ahonnan nem biztos, hogy visszajön, ölje meg a mamutot és a kutyájával egyformán értelmes disznót, amit két éve gondoz és véd mindennap, hogy végezzen nehéz fizikai munkát hajnaltól késő estig, hogy jusson feljebb a ranglétrán akkor is, ha ezért taposnia és alakoskodnia kell, hogy egyedüli keresőként tartson el feleséget, három gyereket, fizesse a kölcsönt a harci szekérnek beillő autó után. Hogy nyújtson biztonságot és védelmet egy olyan világban, ahol nem létezik többé biztonság? Mindezt csak és kizárólag úgy lehet, ha elnyomja az érzéseit. Ha ezt nem tudja megtenni, akkor férfiként vallott kudarcot. Ha vadkempingeznek, és a sátor körül gyanús alakok ólálkodnak, akkor mindegy, hogy ki mennyire fél, neki kell legyőznie a félelmét, és elemlámpát kattintva kimennie az idegenek közé. Egy férfinak alapvető kötelessége, hogy ne veszítse el a kontrollt, hogy ha baj van, lehessen rá számítani. Ha kiderül, hogy érzéseinek súlyossága miatt az önkontroll nem mindig biztos, a nő számára az nagyon ijesztő lehet. Hiszen ez nemcsak a nagy valószínűséggel benne mélyen élő férfiképpel is ellentétes, hanem azért is, mert egy érzelmei által „legyőzött”, önkontrollját, racionális cselekvőképességét vesztő férfi arra kényszeríti őt, hogy maga lássa el ezeket a „férfias” szerepeket. Amiket nem biztos, hogy szeretne, pláne nem akkor, amikor tényleg baj van. Gyengédnek kéne lenni, de gyengének lenni nem szabad. Az érzéseik elfojtásával elszigetelve érzik magukat, de ha kimutatják azokat, jó eséllyel még elszigeteltebbek lesznek. Sovány vigasz, hogy az érzelmi elszigeteltség a legtöbb férfinak otthonos, mondhatni alapállapota.

A férfi biztonságnyújtó funkciója alapvető fontosságú: önmaga számára legalább annyira, mint az esetleges megmentésre és biztos révre váró hercegnőknek. Ez az egyik fő oka annak, hogy az erős és sikeres nők nehezebben találnak párt, hiszen a legtöbb férfi úgy érzi, ha nem tud biztonságot és támaszt nyújtani a nőnek, akkor neki nincs is tér, akkor nem tudja magát abban a párkapcsolatban férfiként elképzelni. Hiszen alig van a fejében olyan lehetséges férfiszerep, ahol nem ő az erősebb, az otthonteremtő. Pedig ott van a háttérben az a nagyon fontos tény, hogy jellemzően kiegyensúlyozottabbak azok a nők, akik nagyobb arányban járulnak hozzá a család fenntartásának költségeihez.

Cselekvésképtelennek, gyengének lenni az egyik legnagyobb női luxus, aminek a nők nyilvánvalóan tudatában vannak. Nem véletlen, hogy a nők között gyakoribb beszédtéma a kudarcok, az elégtelenséggel kapcsolatos érzések, munkahelyi és párkapcsolati problémák és csalódások és reménytelenségek, vagyis mindaz, amit a férfiak a legritkább esetben engedhetnek meg maguknak.

Az érzések elfojthatóságának képzete részben a férfiak erős voltának mítoszából ered. Egykor a fizikai erő volt a meghatározó a család és a közösség fenntartásához szükséges munkák elsöprő többségében és az érvényesülés, érdekérvényesítés terén. Ebben a férfiak biológiai adottságaik miatt jobbak. Ebből pedig idővel az a férfiak és nők által egyaránt táplált elképzelés nőtte ki magát, hogy teherbírásuk akkor minden más téren is jobb. Ha elbírja a liszteszsákot, akkor zokszó nélkül is bírni fogja. Akkor azt is bírja, hogy nem panaszkodik. Hogy nem mutatja a fájdalmát, félelmét. Hiszen férfi.

Az érzések elfojtásának másik jó oka a férfiak által elfoglalt vezetői pozíciók stoppolása. Mint ahogy az „emberi természet” alatt a férfi természetét értjük (Charlotte Perkins Gilman tökéletes megfigyelése), úgy a közmegegyezés (vagyis a férfiak véleménye) szerint akkor alkalmas valaki a hatalommal járó vezetői pozíciók betöltésére, ha a férfiakra jellemző tulajdonságokkal bír. Vagyis ha nem hagyja az érzéseit magán eluralkodni, ha az érzelmekkel szemben állónak gondolt racionalitás vezérli. Márpedig a nők hatalmi pozíciókból való kiszorításának az egyik fő indoka (állítólagos) érzelemvezérelt voltuk, és száz évvel ezelőtt ugyanezt az érvet használták a szavazati joguk megtagadására is.

Mostani témánk szempontjából az egy átugrandó kérdés, hogy a férfiak maguk mennyire felelnek meg a racionalitás kritériumának az örökös versengési kényszerrel és azzal, hogy állandóan a szexen jár az agyuk. Most csak rögzítsünk annyit, hogy a férfiak énképéhez kulcsfontosságú területek – a munka és a hatalomgyakorlás – megint csak nagy erővel hatnak arra, hogy érzelmeiket elfojtsák, és hogy az elfojtás szükségessége mögött széles társadalmi konszenzust, erős szükségszerűséget lássanak.

Az érzelmek elfojtása annyira mélyen épült bele a férfiasság képébe, hogy amikor valakire azt mondjuk, „igazi férfi”, akkor általában valamilyen formában, de erre gondolunk. Azért jutalmazzuk elismeréssel az egész kicsi férfiakat, majd a nagyobbacskákat, ha uralkodnak magukon, azaz kiölik magukból az érzéseiket. Teszik ezt az anyák is (katonadolog, nem veszi fel a fiát, ha sír stb.), akik maguk szenvednek férjük érzéketlenségétől, és akik lányuknak egy érzékeny férfit kívánnak, nem olyat, amilyet éppen a fiukból nevelnek.

Ha úgy tetszik, egy kölcsönösen előnyös felosztás történt itt. A férfiak azt mondták, hogy az érzelmesség a nők területe – nem függetlenül attól, hogy ezzel legitimálták a nők kizárását a politika, a társadalom és a gazdaság vezető szerepeiből. És mint ahogy a buzik mondták, hogy jó, ha mi csak buzik vagyunk, akkor büszkék leszünk buziságunkra – és ebből lett a tarka Pride; vagy ahogy az elnyomott feketék lettek büszkék sötét bőrükre; ami korábban az elnyomásuk alapja volt, a bőrük színe lett identitásuk meghatározója, úgy lett a nők identitásának egyik alapja az érzelmesség. Akkor legalább az érzelmek birodalma az övék, és ebben az izgalmas birodalomban ők az uralkodók.

Ilyen helyzetben annyira nem könnyű tényleg beengedni azt a férfit, aki oda őket anno bezárta, és ebben az ugyan másodrendűnek tekintett, de mégiscsak saját birodalomban az egyeduralkodó, elismert tekintély pozícióját feladni. Emlékezzünk egy pillanatra arra, hogy az egyeduralkodó pozíció feladása nemcsak azt jelenti, hogy a végén a férfi is esetleg hasonlóan otthonos és kompetens lesz az érzelmek eddig nők által dominált területén, hanem azt is, hogy a nőknek jó eséllyel fel kell adniuk ezt-azt a megszokott érzelmi szabadságukból. Hiszen egy család, egy párkapcsolat működését komolyan veszélyezteti, ha senki sem érzi magát vészhelyzetben felelősnek az érzelmei kontrollálására (értsd: legalább átmeneti elfojtására), és a racionalitás előbbre helyezésére. És hát persze az érzelmi analfabéta pasastól szenvedni is sokszor egy gyakori identitásképző élmény a heteroszexuális nőknél, amit megint csak nem olyan könnyű feladni.

Biztos vagyok abban, hogy a legtöbb férfi titkos sérüléseinek listáján jó eséllyel ott vannak, és ha igen, valahol a lista legelején az apjával szemben vívott önvédelmi harcok sebei. Az apák és fiúk közötti konkurenciaharcot a társadalom általában diszkréten ignorálja. Valakitől azt olvastam, hogy az apja profi teniszjátékos volt, rendszeresen játszottak, és mindig az apja nyert. Egészen a fiú tizenhat éves koráig, amikor is életében először ő nyert – és az apja soha többé nem állt ki ellene. Bár ez a történet brutális, meztelen őszinteségével, lényegre törő voltával kiemelkedik, de aki látott már átlagos apa-fiú kapcsolatot, az tudja, hogy a jelenség kifejezetten gyakori, legfeljebb valami hétköznapi, kevésbé megfogható, évtizedeken át húzódó játszmában ölt testet. A nem értelmiségi, gyakorlati munkából élő apa az értelmiségibb irányba fejlődő fiát bántja, és nyomasztja, hogy valami „rendes”, de a fiútól tökéletesen távol álló szakmája legyen – vagy éppen fordítva, a tudományos karriert építő apa azt érzékelteti az önmagát és érdeklődését valami hétköznapibb téren megtaláló fiával, hogy ez komolytalan, súlytalan, értéktelen az ő elvárásaihoz képest. A hobbija igénytelen, az elért teljesítményei az ő elismerésére alkalmatlanok, nem ezzel kéne foglalkoznia, hanem azzal, és így tovább, a keserű, reménytelen végtelenségig.

Az apák fiúk elleni hidegháborúja elég tragikus tapasztalás az ember életében, amikor számos intő jel után végre összeáll a fiúnak a kép, hogy az apja már nem gyerekkorának egykori hős és védelmező, támogató félistene, hanem valaki, akivel szemben meg kell védenie magát. Akivel szemben, ha nem veszi fel a harcot, akkor előbb-utóbb a szó bizonyos értelmében elpusztul. Mint Luke-nak Darth Vaderrel szemben a Csillagok háborújá-ban. És az apa bizonyára rutinosan él azzal a fegyverrel is, hogy fia érzelmileg menthetetlenül és szélsőségesen kiszolgáltatott neki, bármit is tesz, bárhogy is küzd e kiszolgáltatottság, védtelenség ellen. A legtöbb ember ölni tudna rossz szüleinek egy szerető, elismerő támogató szaváért, és ez a kétségbeesés és kiszolgáltatottság általában oda vezet, hogy a szeretetért és az elismerésért apránként önmagát öli meg. Egy férfi férfias megítélésért folytatott harcának fontos terepe a kötelesség, hogy a nőiesség sunyin vetülő árnyéka elől pánikszerűen menekülnie kell. Egy egyszerű kísérlettel jól tesztelhetjük a nőiesség veszélyes voltát a férfiak férfiasságára: keressünk találomra egy férfit, és kérjük meg, hadd sminkeljük ki. Vagy próbáljunk ráadni egy szoknyát. Valószínűleg nem fogja hagyni, és inkább iszik meg egy vizespohárral a környék legrosszabb pálinkájából, ha választhat. Közben fordítva ettől aligha kell tartani: ha egy nő öltönyt húz, cilindert vesz, minden bizonnyal tetszést fog aratni, nem kell különösebb negatív véleményektől tartania, és ha műbajuszt ragaszt, mindenki cukinak fogja tartani. Ugyanez egy férfinál, mondjuk egy melltartóval? Jóval bevállalósabbnak kell hozzá lenni, és még sokáig kell kezelnie a barátok „vicces” piszkálódását.