Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-99146-828-8

ISBN e-book: 978-3-99146-829-5

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: D. J. Augustine

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

Fények, villanások… helyek, személyek – némelyiket látta már, a többi ismeretlen.

Érzések, hullámok, hangok, gondolatok – az egész kezd egy kaleidoszkópra hasonlítani. Vagy inkább… valami egészen másra.

Valami zavarosabbra.

Valami érthetetlenebbre.

Valami megmagyarázhatatlanra.

Az biztos, hogy itt aztán semmi sem függ össze. Legalábbis a fiú szerint, akinek szinte minden éjszaka ezzel kell szembesülnie. Nos, igen, álmodik – néha ő is tudja ezt, néha csak sodródik az árral –, de szemlátomást nem igazán élvezi a dolgot. Az élmény, amit átél, inkább felkavaró, mintsem megnyugtató. Nem az a fajta könnyed szundikálás, ami kitisztítja a fejünket egy lomha tavaszi délutánon, vagy segít megoldani egy mérnök – esetleg egy nagy matematikus – problémáját, ha az éjszakába nyúló agyalás már nem hoz eredményt.

Nem, ez egészen más. Még csak nem is olyan, mint amilyeneket kiskorában álmodott a fiú. Hosszú, terjengős mese – vagy inkább filmszerű álmok, melyekből legszívesebben sosem ébredt volna fel, vagy éppen remegve bújt takarója alá, miután felriadt belőlük, és őszintén hálás volt, hogy amit átélt, az nem valóság.

De már régóta nem így álmodik. Talán az elméjét fertőzte meg valami. Ki tudja, mi?

Elvégre éppen hogy csak átlépte a felnőttkor küszöbét, ahová – mint ahogy a legtöbb gyermek számára – kusza és rejtelmes kamaszkor vezetett. Nem csodálkozhatunk hát, ha kissé zavaros egy fiatalember, aki ráadásul apa nélkül nőtt fel. Sőt, a pszichológusok nagy részének szilárd meggyőződése, hogy akik csonka családban nőnek fel, csekély eséllyel kerülhetik el a komplexusokkal és mindenféle zavarodottsággal teli életet. Szóval, hogy mi is okoz rendre nyugtalan éjjeleket és fáradt, enervált reggeleket hősünk számára, azt most nehéz lenne kideríteni. Mint ahogy azt sem könnyű megfejteni, hogy ebben a kavargó gondolattengerben mi az, aminek értelme van, és mi az, ami joggal landol aztán – ébredéskor – a felejtés emésztőgödrében.

Azt hiszem, hogy az alvó fiú most hág kalandjának tetőfokára, mert egyre inkább hatalmába keríti a nyugtalanság. Biztos benne, hogy élményei mások számára felfoghatatlanok, elvégre ő sem érti meg őket igazán, s bár tudatállapota vibrál csupán – mint halvány lámpafény a ködben –, mégis vár valamire.

Álmaiban az évek során ugyanis csak egy biztos pontot fedezett fel ezidáig. Hogy mi az, azt ő sem tudja, de a jelenlétét érezni lehet. Sokszor látta már. Férfi, nő, kecskebak, szörnyeteg, kiskutya, csecsemő, fák, mindenféle természeti jelenségek.

Ez volt az.

És ez az, ami most is körülveszi.

Nem látja, de érzi, hogy egyre közelebb kerül hozzá. Talán meg is tudná érinteni, de most először megszólal:

– Ratio!

1. Ratio…

Ahogy felébredt, még mindig ott csengett fülében ez az egyszerű szó. Mintha csak megszólították volna.

Merthogy igen, őt csakugyan Ratiónak hívták.

Körbenézett szobájában, melyben – minthogy északi fekvésű volt – rendszerint félhomály uralkodott egész délelőtt s ebből a homályból szépen, lassan előbújtak azok a megszokott tárgyak, melyek ezt az álmos ifjút kezdték a szobájára emlékeztetni.

A nagy, barna foltból szekrény lett, a hatalmas farönkön ücsörgő fehér bagoly egy számítógép monitorjává változott. Az asztal, a polcok a rajtuk lévő holmikkal együtt, valamint az egyre színesedő poszterek is a falon kezdtek élesedni, ráadásul arról a nagy, bizarr, vibráló lámpáról is kiderült, hogy végül is az az ablak.

Azonban ami Ratiót leginkább izgatta, az közvetlenül mellette – a kis éjjeliszekrényen – foglalt helyet. Bizony az ő vörös szemű ellensége volt ez.

Az ébresztőóra.

Többször is meg kellett dörgölnie álmatag szemeit, hogy le tudja olvasni a pontos időt, s mikor ez végre összejött, visszadobta fejét a párnára és felsóhajtott:

– Fantasztikus! – mondta iróniától eltelve. – Már megint sikerült felébrednem ébresztő előtt tizenkét perccel!

Tovább gondolkodott:

– Nem elég, hogy amúgy is botrányosan korán kell kelni suliidőben. Nem! Mr. Stanson még rátesz egy lapáttal, és felébred tizenkét perccel előbb, igaz?! Nem tudna, mondjuk… két-három órával előbb felébredni, hogy esetleg érdemes legyen még visszaaludni. Ah… Ráadásul természetesen klotyóra is ki kell mennem, hogy még reménytelenebb legyen a visszaalvás.

Ahogy ezeken elmélkedett, egyre mérgesebb lett, s a düh valamelyest kiűzte az álmot a szeméből. Ledobta hát magáról a takarót, belebújt papucsába, és szép lassan kibattyogott a mosdóba.

Mire Ratio összeszedte magát, felöltözködött és kivánszorgott a konyhába, édesanyja, Myriam, már feltálalta reggelijét és éppen becsomagolta az uzsonnáját. Mindig jóval előbb kelt fiánál, hogy mindent el tudjon végezni munkába indulás előtt. Ám amennyivel előbb kelt, szemlátomást annyival frissebb is volt Ratiónál.

Igen. Csak úgy áradt belőle az üdeség reggelente, s olyan lendülettel végezte teendőit, hogy az a fiú számára mindig is csodálatra méltó volt. Akarva-akaratlanul felpezsdítette őt is, és az igazat megvallva, szüksége is volt erre a lendületre, hogy fel tudjon pörögni nap mint nap.

Myriam alig múlt negyven éves, és a korához képest igencsak szép asszony volt. Hosszú, sötét haja, karcsú alakja és puha, bársonyos bőre miatt jóval fiatalabbnak tűnt, s ezt életének feszes tempója sem hazudtolta meg. Tanárként dolgozott a helyi nyelviskolában, és gyakran adott magánórákat is otthonukban. Mindig szakított időt a testmozgásra is a házimunka és egyéb teendői mellett, melyekbe fiát csak nagy ritkán tudta bevonni. Mindig törekedett rá, hogy a lehető legtöbbet hozza ki magából életének minden területén, ám a gyermeknevelésben – bármennyire igyekezett is – nem igazán jeleskedett.

Alaposan elkényeztette Ratiót.

– Jó reggelt, kisfiam!

Kis hatásszünet után Ratio is visszamormogott valami köszöntésfélét, s leült az asztalhoz.

– Jó étvágyat, fiam!

Ratio nem felelt. Még csak egy „köszi”-t sem – nem volt szokása reggelente. Pontosabban szokása volt nem válaszolni semmire sem, amíg nem érezte elég ébernek magát a társalgáshoz.

A „jó étvágyat” és az efféle sablonos köszöntéseket különösen feleslegesnek tartotta, mert hát a családjának amúgy is mindig a legjobbat kívánja az ember. Nem igaz? Minek mondja, hogy: „Jó étvágyat!”, ha a másik enni kezd, vagy „Egészségedre!”, ha éppen tüsszent?

Persze társaságban – iskolában, edzésen, alkalmakon –, az más. Mindannyiunknak zsigereiben van, hogy ott bizony annak is jó étvágyat kívánjunk, akinek szeretnénk, ha inkább a torkán akadna a falat, és akkor is azt mondjuk: „Egészségedre!”, ha az illető halálát inkább kívánnánk. Nem is igazán tudjuk, hogy mit is mondunk, csak mondjuk a helyes időben vagy szituációban. Ratio is pontosan így volt ezzel, s mint formalitást, idegennek érezte családi körben.

Csak meredten nézett maga elé, miközben szépen lassan a szájához emelte a kanalát, és komótosan rágcsálni kezdte száraz kukoricapelyhét.

Az emberiség döntő többségével szemben ugyanis ő kifejezetten gyűlölte, ha felöntötték tejjel, s ezt dühösen kifejezésre is tudta juttatni, ha édesanyja nagy ritkán figyelmetlen volt. Természetesen éppen ezért aznap reggel is gondosan a kukoricapehely mellé volt tálalva a tej, kakaó gyanánt.

Csakhogy a felelőtlen anya aznap másként volt figyelmetlen, és mintegy megfeledkezve önmagáról – és persze a ház szigorú íratlan szabályairól –, vakmerően kérdést mert intézni a fiatalúrhoz.

– Hogy aludtál, édesem?

S kérdezte ezt arcán olyan mosollyal, s hangjában olyan kedvességgel, hogy még az egyiptomi fáraó szíve is meglágyult volna tőle Mózes idejében.

Csakhogy Lord Stansont keményebb fából faragták az összes fáraónál és királynál, és szíve legalább olyan rideg volt, mint a kanál, amely megállt félúton tálkája és a szája közt. Komor, lassú tempóban emelte fel pillantását édesanyjára, ki ekkor már tisztában volt vétkének súlyával.

– Szarul… – s a szavak elejét úgy nyomkodta meg, mint mikor az ember a bőröndjébe akarja betuszkolni az utolsó pár papucsot nyaralás előtt. – Szokás… szerint… szarul!

A kegyetlen alliteráció olyan volt édesanyája számára, mintha apró késekkel döfködnék szívét.

Ezzel véget is ért a beszélgetés.

Bár jól ismerte fiát és tisztában volt személyiségének minden apró kis megnyilvánulásával, mégis igen rosszul estek neki ezek a jelenetek. Annyi ilyet kapott már, és mégis mindig belesajdult a szíve, mikor kicsi, egyke, elkényeztetett gyermeke nem bírt magával. Főleg azért, mert általánosságban nem is volt ilyen.

Napközben – mikor nem volt fáradt – sokszor kenyérre lehetett kenni. Segítőkész és kedves volt. Néha még rosszkedvében is szelíd és közlékeny volt anyjával, és sok mindent megosztott vele. Olyan dolgokat is, amelyekre egyáltalán nem is számított.

De amikor Ratio ideges volt, sértett és undok, mindig úgy érezte, hogy ő a hibás, s hogy nem kellett volna felidegesítenie vagy megbántania. A szülői felelősség ilyenkor nyomasztóan nehezedett gyönge lelkére, és akarva-akaratlanul is az járt a fejében, hogyan engesztelhetné ki. Erre azonban már csak délután lesz lehetősége, annál is inkább, mivel Ratio szó nélkül felkelt és elrohant az iskolába. Csak félig ette meg kukoricapelyhet, de legalább az uzsonnáját elvitte.

Tavaszodott. Rivercastle virágzott. Szó szerint. Az útmenti cseresznye-, meggy- és barackfák már hullatták is szirmaikat, s ez sok helyütt tarka szőnyegként borította be a járdákat reggelente. Ráadásul szinte minden villanyoszlopról kaspók lógtak, bennük különféle színes virágokkal. Nem is beszélve a beültetett közterekről, parkokról, ligetekről, és persze a polgármester kedvenceiről, a körforgalmakról, melyek közepét – ahol csak lehetőség volt rá – szökőkutak díszítették.

Carl Dawson – a város polgármestere – csakugyan vonzódhatott ezekhez a mesterséges közúti képződményekhez, legalábbis ez tűnt ki abból a statisztikai adatból, miszerint csupán akkori ciklusa alatt majdhogynem megduplázódott a körforgalmak és szökőkutak száma a városban. Többen viccesen meg is jegyezték: „Lassan a körforgalmak és szökőkutak városa lesz, nem a csak virágoké!”

A város amúgy is különlegességnek számított New York állam szívében. Merőben eltért a környező településektől. Alapítói révén – a környéken kimondottan szokatlan – tizenkilencedik századi, európai stílus jellemezte, főként a központját. A házak építészeti és stílusjegyeinek keveredése kellően színessé és érdekessé tette a városkát, s ez kissé úgy hatott, mintha különböző nemzetek és kultúrák egyesültek volna benne, mégis egyfajta egységet, harmóniát képezve egymással.

Klasszikus köralakú, térkövezett főtere egyedinek számított az egész államban, nem beszélve nagy, gótikus katedrálisáról és a patinás, barokk stílusú városházáról. Utcarendszere is eltért az arrafelé megszokottól. A szokásos párhuzamos rendszer helyett itt többnyire a központból kiindulva, pókhálószerűen futottak az utak, rendszertelenül itt-ott összekapcsolódva. A turisták vagy látogatók gyakorta eltévedtek, vagy nem találták következő úticéljukat a GPS kora előtt. Volt is belőlük bőven az év szinte mindegyik szakában. Sokak szerint a város legfőként belőlük élt. Nos, ha ez nem is volt teljesen igaz, tény, hogy jelentős bevételhez juttatták a települést, és Rivercastle rendkívül jó vendéglátónak bizonyult.

Egymás mellett sorakoztak a hotelek, panziók, éttermek, kávézók, magán szállásadó helyek, nem beszélve a városi fürdőről és a „kisvasútról”, mely reggeltől estig rótta az utcákat, útba ejtve minden látványosságot, ami csak egy idegent érdekelhet.

Ezek közé tartozott többek között a Lafayette Gimnázium is, ahová Ratio járt. A nemrégiben műemlékké nyilvánított épület valaha vadászkastély volt, melyről gazdag birtokosai lemondtak a város javára annak idején, a tudomány és a bölcsesség szolgálatába állítva azt. Legalábbis így tartja a városi legenda.

Talán csak a hiszékeny diákokat etették ezzel a tanárok, hogy még inkább elmélyítsék az iskola „dicső múltját” a fejekben, s még büszkébbé tegyék tanulóikat. Igaz, ami igaz, a gimnázium csakugyan jelentős múltra tekinthetett vissza, hiszen pár éve múlt, hogy emléktáblát avattak az aulában az intézmény fennállásának századik évfordulója alkalmából, s ezzel messze a legöregebb iskolának számított a városban.

Az épületet nemrégiben korhűen restaurálták, s kibővítették egy igencsak tekintélyes tornacsarnokkal, mely a testnevelésóráknak, a házibajnokságoknak, és az iskolai fórumoknak, egyaránt teret adott.

Utóbbiból persze volt bőven. Az új igazgatónak mondhatni heppje volt összehívni a diákokat és a tanári kart, hogy közölhessen velük olyan dolgokat, melyekről valószínűleg addigra már mindenki értesült a hangosbemondóból vagy osztályfőnökétől.

Ki tudja? Talán csak szerepelni akart, de lehetséges, hogy így kívánta megszilárdítani a tekintélyét új pozíciójában.

Tény azonban, hogy a felújított iskolaépület felettébb mutatós volt. Megőrizte klasszikus jellegét, mely leginkább a tetőzetén és nyílászáróin mutatkozott meg. Rusztikus, vörös betoncserepek fedték, míg falai sárgára voltak festve. Autentikus fa ablakkeretei fehérlettek a napfényben, akárcsak tágas bejárata, melyen sietve esett be éppen Ratio.

– Épp időben! – mondta a portás. – Ha egy perccel később jössz, ugrik az ellenőrződ!

A Lafayette-ben ugyanis minden késő ellenőrzőjét begyűjtötték, hogy aztán továbbítsák az osztályfőnököknek.

– Nehéz kiesni belőle – válaszolt Ratio félvállról.

– Na, menj már, mert elkésel!

Ezt a fiú már meg sem hallotta. Átviharzott az aulán, majd hármasával szedte a lépcsőket egészen a harmadikig, ahonnan csak pár lépésnyire volt a 39-es tanterem.

Mire betoppant, a létszám már nagyjából teljes volt, leszámítva az állami versenyen résztvevőket, és persze Joeyt.

Joey lakott a legközelebb az iskolához. Tulajdonképpen vele srégen, szemben az utcasarkon, s ebből természetszerűen következett, hogy mindig utolsónak ért be az első órára – már ha beért egyáltalán.

Ratio köszönt, és sietve leült a középső padsor utolsó előtti padjába, Phil mellé. Most nem köszönt és kezelt le mindenkivel, mint szokott. Még mindig nem volt valami nagy társasági kedve.

Philnek viszont annál inkább.

– Ratty! Mi újság, haver?

– Nem sok. Minden oké… legalább már csütörtök.

– Az ám! Holnap végre péntek! Nagy buli lesz a Gardenben. Belecsapunk, ugye, haver? Szombaton meg ott a Crown! Oda is benézhetünk…

– Nyugi van, Phil – mosolyodott el. – Meghúzzuk a hétvégét, ígérem.

Phil az utóbbi időben nagyon fel volt pörögve. Nem volt túlzottan népszerű srác, s ebből kifolyólag a lányoknál sem volt túl nagy szerencséje. Többen nem is értették, hogy Ratio miért barátkozik vele egyáltalán, hiszen szinte semmiben sem hasonlítottak.

Ratio magas volt és jóképű, bár egy kissé vékony. Nem ő volt a legnépszerűbb srác a suliban, de sok barátja volt, szinte mindenki ismerte, és a legtöbb körben otthonosan mozgott.

Ezzel szemben Phil a középszerűség illusztrációja lehetett volna az enciklopédiában: átlagos magasság, átlagos testalkat, átlagos arc – melyet még mindig pattanások tarkítottak, ezzel is rontva az amúgy sem valami fényes összképet. Nem beszélve a rendkívül gyorsan zsírosodó, seszínű hajáról, melyet próbált ugyan belőni mindig az aktuális divat szerint, de valahogy sosem jött neki igazán össze.

Végzősök voltak, és bár valamennyi osztály- és évfolyamtársa kimászni látszott a pubertás mély és mocskos medréből, Phil mintha épp a közepében vergődött volna.

A kinézetével még nem is lett volna akkora baj, hiszen sok nála szerényebb külsejű fiú volt népszerű, vagy legalább volt csaja. Ám belőle hiányzott az, ami bennük nagyon is megvolt: az attitűd, a szöveg, és az indokolatlan önbizalom.

Nem arról volt szó, hogy nem tudott volna szót váltani lányokkal, de az a típus volt, akin egyből látszik, ha zavarban van vagy izgul. Felelések alkalmával például rendszerint elváltozott arcának nem csak a színe, de formája is, miközben a tanár a naplót lapozgatta áldozatot keresve. Ezért nem ment neki többek között a puskázás sem. Bár kilencedikben még megpróbálkozott vele párszor, hamar rájött, hogy ez nem az ő műfaja. Minden egyes alkalommal lebukott, kivétel nélkül.

Viszont amióta Ratiónak sikerült elcsalnia egy iskolai buliba, ahol véletlenül összekeveredett egy elsős kiscsajjal egy tánc erejéig, vérszemet kapott, s attól fogva szinte minden hétvégén bulizni akart. Persze csak ha Ratio is ráért. Az sem izgatta különösebben, hogy az érettségi időszak már vészesen közeledett.

Nem mintha Ratiót izgatta volna. Már rég nem érdekelte az iskola. Nem aggódott a továbbtanulás miatt, mert fogalma sem volt róla, hogy akar-e egyáltalán továbbtanulni. Pedig édesanyja rengeteg időt szánt rá hogy együtt orientálódjanak bármiféle pálya felé, ami csak egy kicsit is megpiszkálja fiacskája érdeklődését, de hiába. A fiú már rég feladta a harcot, pedig nem volt rossz tanuló: átlaga 4,5 körül volt eddig minden tanévben.

Mindig is irigykedve hallgatta azokat, akik már szinte gyerekkoruktól kezdve egy pályára készültek, s makacsul ki is tartottak mellette. Már az általánosban eldöntötték, hogy orvosok, tanítók, ügyvédek, vegyészek vagy mérnökök lesznek. E szerint választottak középiskolát, majd később egyetemet.

Titokban ő is vágyakozott erre a végtelen biztosságra, erre az elhivatott céltudatosságra.

Vagy talán csak arra az identitástudatra, ami lényegében határozza meg az embert. Ami biztossá teszi lépéseit, ami irányítja akaratát. Ami értelmet és célt ad életének.

Ennek tudatában választ az ember hivatást, s így a hivatás nem cél lesz, hanem eszköz. Mégpedig az önmegvalósítás végső eszköze.

Sokszor sóvárgott – tudva vagy tudatlanul – ez után a valami után, mely sosem adatott meg neki.

De már nem törődött vele. A jelentkezését ugyan beadta a UoR-ra, de őszintén nem érdekelte, felveszik-e vagy sem. Nem volt benne izgalom vagy várakozás, sem félelem vagy bizonytalanság.

Egyszerűen tett rá. Tett a továbbtanulásra, tett az iskolára, a tanárokra, a házi feladatra…

A házi feladat!

– Phil, a házid!

– Mi van vele?

– Kész van, megcsináltad?

Phil egyből tudta, hogy mi a pálya. Sietve kotorta elő a füzetét, kinyitva a fogalmazásnál, és Ratio elé tolta.

De már későn.

A Cigány sietve lépett be a tanterembe.

Nem az első eset lett volna, hogy barátjáról másolja le a feladatot. Ami azt illeti, ebben igazán jó is volt. Mondhatni tehetsége volt hozzá, hogy ha kell, egy titkárnő gyorsaságával körmöljön le bármiféle idegen szöveget, s az sem okozott neki gondot, hogy mindeközben átfogalmazza azt. Ilyenkor az agya csúcsteljesítményen pörgött s kreativitása az egekben szárnyalt.

A legtöbben remekül teljesítenek otthon, nyugodt körülmények között, mikor minden feltétel adott, hogy felkészüljenek, ám amint versenyhelyzet van, leblokkolnak. Minden felkészültségük, minden munkájuk semmivé lesz, mert az izgalom gúzsba köti őket.

Ratio azonban a kevesekhez tartozott.

Azokhoz, akik ilyenkor teljesítettek csak igazán. Nem egyszer készült fel felelésekre vagy dolgozatra az azt megelőző szünetekben. Az izgalom csak felspannolta.

De elkésett.

Mr. Benett már a teremben volt.

Zilált, szapora légzése rögtön elárulta: sietnie kellett, hogy időben beérjen az órára. Zavartan szórta le cuccait a tanári asztalra, majd kinyitotta a naplót, és gyorsan befirkálta a kötelezőt.

Még csak nem is köszönt.

– Van hiányzó?

– Joey! – hangzott szinte kórusban.

– Oh… persze, Joey… ki más? És jön, vagy érkezik valamikor… – Egy pillanatra letette a tollat, és megdörzsölte a szemeit.

– Elnézést kérek tőletek, de ma nagyon szétszórt vagyok. Azt sem tudom, hol áll a fejem, pedig már a második kávémnál tartok ma reggel.

Az osztály csendben, értetlenül nézett rá, ő nemkülönben rájuk. Félretolta a naplót, hátrébb húzta székét, hátradőlt, és gondterhelten, de azért büszkén kezdett hozzá:

– Tudjátok, az igazgató úr. A mi drága igazgatónk, intézményünk bölcs feje tegnap döbbent rá, hogy mégis csak elő kéne adni az iskolai színdarabot. És ki mást bízott volna meg a rendezéssel, mint engem? – Hevesen gesztikulált, és az „engem” szót különösen megnyomta. – Na, nem mintha nem vállalnám szívesen az ilyesmit, de tudjátok, ha az embernek ilyen kevés ideje marad egy ilyen grandiózus…

Az osztály hirtelen sokkal nagyobb érdeklődést mutatott. Szerették hallgatni az irodalomtanárt, mert mindig jól mulattak azon, ahogy előadta magát. Arról nem is beszélve, hogy Mr. Benett elég könnyen eltévedt az élet kalandos országútján, és nem egyszer fordult elő, hogy végigmesélte a teljes órát.

A házi feladat miatt sem kellett tovább izgulni: nyilvánvaló volt, hogy Mr. Benett legutolsó teendője is előbbre való volt, mint a házi leellenőrzése.

Elpanaszolta, hogy nem egészen egy hónappal a premier előtt mennyi teendő szakad a szerencsétlen rendező nyakába. Mesélt a rögtönzött castingokról, a díszletépítés nehézségeiről; arról, hogy a jelmeztervező nem hajlandó az együttműködés szikráját sem mutatni, és persze mekkora szerencse, hogy az igazgatónak sikerült találnia egy olyan balekot, aki még ezen mostoha körülmények között is elvállalja a rendezést.

– Teljességgel biztosak lehettek benne, hogy senkit sem találtak volna, aki ilyen körülmények között ezt elvállalná. – Kis hatásszünet után hozzátette: – Már ha lenne bárki ebben az intézményben, aki képes lenne rá egyáltalán…

Mr. Benett harminc év körüli, vékony fiatalember volt. Olyan fickó, akiről első pillantásra lerí, hogy művészlélek. Izgága mozgása, mindig rendezetlen frizurája és kirívó öltözködése már a tanári karban is nemegyszer port kavart. Idősebb kollégái gyakran tettek kétes megjegyzéseket a jelenlétében. Egy alkalommal az igazgató még bohócnak is titulálta. Nem igazán illett bele az iskola komoly, nagy múlttal bíró arculatába. Mégsem tűnt úgy, hogy egyszer is a szívére vette volna ezeket az incidenseket.

Ellenkezőleg.

Pontosan azt kapta, amire mindig is vágyott.

Figyelmet.

Csak nemrégiben kezdett tanítani a Lafayette-ben. Sosem rejtette véka alá, hogy közvetlenül az egyetem után majdhogynem öt évet vándorolt egy nevenincs társulattal szerte az országban. Órái kalandos történeteinek nagy részét is ez az időszak szolgáltatta, és emiatt ragasztották rá diákjai a „Cigány” gúnynevet is.

Meglehetősen büszke volt színész múltjára, s ezt sem beszéde, sem gesztusai nem hazudtolták meg. Néha olyan teátrálisan tudta előadni magát, hogy az már önmagában felért egy komédiával. Ilyenkor olyannyira átszellemült, hogy fel sem tűnt neki a különbség egy színpad és az osztályterem között.

Míg a bohém irodalomtanár elöl mondta a magáét, a hátsó padsorokban többnyire zavartalanul lehetett beszélgetni vagy mobilozni. Igaz, ezt a házirend szigorúan tiltotta a Lafayette-ben. A telefonoknak – legalábbis elméletben – kikapcsolt állapotban, a táskákban lett volna a helyük tanórák alatt.

Ha valakit rajtakaptak, attól kegyetlenül begyűjtötték készülékét, amit a legtöbb esetben csak a szülőknek adtak vissza a fogadóórák alkalmával.

Mr. Benett azonban még sohasem tett ilyesmit. Még magát is nehezére esett megfegyelmezni, nemhogy a diákokat. Ha észrevette valakinél a telefont, csak figyelmeztette az illetőt, hogy azt mielőbb el kellene tennie, a beszélgetés pedig szinte egyáltalán nem zavarta, ha nem állt be különösen nagy zajszint az óráján.

– Vágod, hogy Christine Jeff-fel kavar? Állítólag együtt vannak, meg minden.

– Melyik Christine? – Ratio pontosan tudta, hogy kiről van szó. A gimiben bárki tudta volna.

– Hát Christine White, haver!

– Honnan veszed?

– Többen látták őket mostanában együtt a városban, suli után… meg hogy együtt mennek haza. És állítólag mindig megvárja Jeff-fet, míg végez az edzéssel…

– Én még sosem láttam őket együtt – vágott közbe Ratio olyan higgadtan, ahogyan csak tőle telt. – Pedig mi is a sportcsarnoknál edzünk.

Minden idegszálával azon volt, hogy elrejtse zavarát. Nem sok minden kavarta fel a lelkét mostanság, de Philnek sikerült éppen a kellős közepébe trafálnia.

Ratio az utóbbi időben tudatosan figyelt rá, hogy ne mutassa ki az érzéseit. Talán mert félt, hogy társai gyengeségnek vélhetik, vagy előnyt kovácsolhatnak belőle, de az is lehet, hogy egyszerűen így akarta kifejezni közönyét az őt körülvevő világ felé.

Apa híján nem volt tiszta képe arról, hogyan is kellene egy férfinak viselkednie. A körülötte lévő felnőttek szokásai, a média kreálta, „megcsinált” személyek és a társadalom általános elvárásai sűrű, zavaros keverékként ülepedtek le tudatalattijában. Tizenhét éves korára már nemigen maradt tanítás, amiben biztos lett volna, vagy erkölcsi törvény, amit ne kérdőjelezett volna meg. Benső bizonytalansága távolságtartóvá és közönyössé tette környezetével szemben.

De amikor csak meghallotta Christine nevét…

Sőt, sokszor, ha csak hallott egy hasonló hangzású szót, a szíve a torkában kezdett dobogni. Ilyenkor a légzése is megváltozott, és ez jelentette a legnagyobb problémát, mert ez volt leginkább kihatással beszédére.

Hogy le ne lepleződjön, ahhoz tudatos gyakorlás és megfontolt, jól időzített technikai manőverek szükségeltettek.

Meg kellett tanulnia lelassítania és lehalkítania a levegővételt, finoman a torkát köszörülni, vagy úgy tenni, mintha éppen akkor eszmélt volna fel gondolataiból.

Ha a válaszadást már sikerült észrevétlenül késleltetnie, akkor jött a legnehezebb és egyben legnagyobb önkontrollt igénylő rész: természetesen felvenni a kérdezővel a szemkontaktust, de mégsem túl erőltetetten.

Ratio nem kis erőfeszítéseket fektetett az ilyen és ehhez hasonló fortélyok elsajátításába majd tökéletesítésébe, de megérte.

Phil semmit sem vett észre.

Tény, hogy vele soha nem is volt túlzottan nehéz dolga: a legnyilvánvalóbb jelzéseket is nehezére esett levenni. Olyan volt ezen a téren, mint vak az ismeretlen szobában.

A lányok általánosságban bunkók voltak vele, mert ha valamelyik rámosolygott vagy szépen szólt hozzá, az biztosra vehette, hogy nem tudja lekoptatni egykönnyen. Valódi analfabétának számított ezen a területen, de Ratio számára ez egyáltalán nem volt lényeges. Csak egyetlen dolog számított:

Megúszta.

Nem lepleződött le.

Nem vált kiszolgáltatottá.

Bár Philnek fogalma sem volt róla, hogy milyen érzékeny pontot is érintett, szerencsére hamar témát váltott.

– Átjössz gépezni délután?

– Ma délután? – Hirtelen eszébe jutott, hogy aznap délután edzésük van. Teljesen kiment a fejéből. Előző nap sem gondolt rá egyáltalán, pedig a mester nem tűrte a kimaradásokat. Ha valaki mégis hiányzott, annak nagyon komoly családi vagy egészségügyi problémára kellett hivatkoznia.

Ahogy ő fogalmazott: „Ha a lábaidat a kezedben hozod!” Nem egy tehetséget zavart már el a csapattól, mert nem volt megfelelő a hozzáállása. Ratio nagyon jól tudta ezt, mégsem szólt.

– Egy kis NBA? Tuti, hogy lealázlak.

– Álmodban.

– Múltkor is szarrá vertelek.

– Ja, mert azzal a régi, szar controllerrel kellett játszanom. A szerelés gombra már nem is reagál. Mikor veszel már újat?

– Persze – mondta gunyorosan Phil, miközben lassan, megértően bólogatott. – Fogd a controllerre…

Hirtelen éles, pattogó hangok szakították őket félbe.

– Hohohoho!

Mindketten azonnal elhallgattak, és szépen, lassan a hang irányába fordultak. Ösztönösen mozgatták a tagjaikat, tudván, hogy minden hirtelen mozdulat csak sokkal nagyobb feltűnést kelt.

Természetesen Mr. Benett volt. Az első pár másodperc kisebb örökkévalóságnak tűnt. Nehezükre esett eldönteni, hogy miért is adta ki magából ezeket a meglehetősen idegesítő hangokat, melyek Ratiót kifejezetten irritálták. Ráadásul olyan vidámsággal és pajkossággal tette, hogy a fiú úgy érezte, be tudná verni a képét, valahányszor csak meghallja ezt az idétlen, pattogó zajt.

Nem volt könnyű hirtelen megmondani, hogy mi is volt a kiváltó oka ennek a – Mr. Benettől amúgy teljesen megszokott – hóbortnak.

Talán meghallotta, miről beszélgettek? Nem valószínű. Négy pad volt köztük és a tanári asztal közt. Különben is, halkan pusmogtak. Igaz, hogy nem suttogva, de azért elég halkan ahhoz, hogy beleolvadjanak a háttérzajba. Vagy mégsem? Hiába, ilyen helyzetekben mindenkinek rögtön az az érzése támad, hogy őt kapták rajta valamin, s még ha ez volt a legvalószínűtlenebb lehetőség is, meg kellett győződnie az ellenkezőjéről.

Óvatosan emelte egyre feljebb a fejét. Magas termete miatt nem okozott problémát, hogy bárki fölött átnézzen. Ha teljesen felegyenesedett a székben, akkor majdhogynem egy fejjel kitűnt az egész padsorból. Persze ez nem volt mindig előny, főleg nem a feleltetéseknél. Ezért is húzta mindig kicsit hátrébb a székét, hogy vészhelyzet esetén könnyedén a padra tudjon borulni. Ilyen pozícióban beszélgetett Phillel is a biztonság kedvéért, de mégis csak meg kellett tudnia, hogy mi izgatta fel hirtelen azt a pojácát.

– Majd’ el is felejtkeztem róla! – mondta Mr. Benett, miközben lassú, finom mozdulatokkal magához húzta a naplót, és elkezdte lapozgatni.

Több sem kellett!

Ratiónak egyből leesett, miről is van szó.

Eszébe jutott! Mégsem úszta meg!

Phillel együtt visszahúzódott korábbi pozíciójába: szabályosan ráfeküdtek a padra.

– Hogy is felejtkezhettem meg a mi drága Longfellownkról, és az ő csodálatos Természetéről. – Még el is kuncogta magát, amiért ilyen borzasztóan szellemes volt. – Szóval, szóval… kinek a remekművét is hallgassuk meg? Kié lehet a legfelemelőbb értelmező verselemzés Longfellow egyedülálló, Természet című alkotásáról?

Egyesével lapozta végig a naplót, minden oldalon el-el időzve kicsit, majd a közepéhez érve kissé rákapcsolt a tempóra.

Az osztály zajszintje persze alábbhagyott. Nem túlzottan, csak éppen annyira, hogy hallani lehessen a régi antik falióra ketyegését. Már a névsor vége felé járt, mikor ismét lassított a tempón.

Megállt, majd visszalapozott egyet.

– Ahh, meg is van! Mr. Stanson!

Érdekes, hogy amint meghallotta, hogy kimondták nevét, visszacsúszott ugyanabba a nyugodt közönybe, mely amúgy is jellemző volt rá. Az izgalom csak múló szeszély volt, átmeneti ösztönös megnyilvánulás.

Szó nélkül, lassan, méltóságteljesen állt fel. Mozgása, kiállása és tekintete pimasz eleganciát sugárzott.

– Oh, nem, nem. Nem kell kihoznod. Csak olvasd fel. Maradhatsz állva, ha úgy érzed, így könnyebb előadni.

Phil ezalatt rutinosan odalapozott a fogalmazásához, és már kezdte is barátja elé tolni.

Sima ügy lett volna.

Bár az irodalom sohasem volt Ratio kedvence, inkább a reál tantárgyak iránt érdeklődött, mégis mindig feltalálta magát és jól tudott improvizálni. Meg sem kellett volna erőltetnie magát túlságosan. Kreativitásának egy kicsinyke szelete is elég lett volna ahhoz, hogy kimásszon ebből a csávából.

Elég lett volna.

De már döntött.

– Nincs kész.

– Oh… – Mr. Benett szemében mintha elhalványult volna valami. Vontatottan eresztette egyre lejjebb üresnek ható tekintetét, majd halk, elhaló hangon kérdezett hozzá. – Van… van estleg még más is, aki nem készítette el? – Közben elfordította fejét, és bal kezével megpróbálta eltakarni szemeit.

Szinte már maga is elhitte, hogy csalódott. Persze válasz nem jött.

Senkinek sem hiányzott egy rossz jegy év vége előtt. Ráadásul ilyentájt már egyik tanár sem erőltette túlságosan a házi feladatokat a végzős évfolyamban. Az iskola büszke volt az átlagban kimondottan magas érettségi pontszámaira, melyeket szinte minden évben produkálni tudott. Nem is beszélve a sikeres felvételi eredményekről, hiszen Lafayette-ben végzettek döntő többsége valamelyik elit egyetemen folytatta tanulmányait.

A tanárok nem igazán akarták leterhelni a diákjaikat az utolsó félévben, ebből következett, hogy a végzősök sem vették túl komolyan az ilyesmit.

Nem mintha Mr. Benett túl komolyan vette volna. Ő semmit sem vett igazán komolyan, kivéve talán az előadásokat.

És az előadás már elkezdődött.

– Nos, hát – és egy hirtelen fejrándítással visszaváltott az éles, pattogó hangnemhez, melyet Ratio annyira utált –, legalább te beismered!

Egy mozdulattal kilökte maga alól a széket, felpattant, és elkezdett téblábolni fel-alá a tanári asztal előtt. Kecses, hosszú léptekkel ballagott, miközben ábrándozva nézelődött, sóhajtozott, és alig érthetően dudorászta hogy: „…beismered bűnödet… bűnödet…”.

Ratio unottan nézte a műsort: nem ez volt az első, amit látott. Az egész osztály jól ismerte már a teljes repertoárt, ami nem sokkal volt szélesebb egy utcai mutatványosénál. Rendre ugyanazokat a figurákat hozta, ráadásul nem is váltogatta őket túl gyakran. Lenézően követte tekintetével, ahogy rövid sétáját egy frappáns félfordulattal, a napló fölé hajolva fejezte be. Egyik kezével az asztalnak támaszkodott, másikkal a tolláért nyúlva gesztikulált.

– Nos, hát, Mr. Stanson. Mit is kezdjek most önnel? Mit kellene tennem nekem naiv ítészként? Hogyan is szolgáltathatnék én igazságot? Talán… éppen az ön segítségét fogom kérni. Igen – és a tekintete újra felragyogott. – Hiszen, hogy Dosztojevszkijt idézzem: „Mert e földön senki sem lehet bírája egy bűnösnek, amíg a bíró maga rá nem ébred, hogy ő is pontosan ugyanolyan bűnös, mint az előtte álló…” – mondta olyan átéléssel, hogy a végén kénytelen volt tartani pár másodperc hatásszünetet, hogy meggyőződhessen róla, mindenkiben leülepedett magvas mondanivalója. – Ennek fényében megkérdezem önt, Mr. Stanson, bevéssem-e önnek ezt az elégtelent, avagy sem? – És tolla hegyét már oda is biggyesztette a megfelelő rubrika sarkába.

Az osztályteremben minden szem Stansonra szegeződött. Még állt. Padtársak súgtak össze, innen-onnan elfojtott kacajtöredékek hallatszottak.

Ő kihúzta magát, állát megemelve jobb kezével tett egy-két túlzó mozdulatot, majd kinyújtotta a tanár felé, s olyan teátrálisan, ahogyan csak tőle telt, szinte affektálva jegyezte meg:

– Hogy Shakespeare-t idézzem: „Ahogy tetszik!” – Még a szemeit is lehunyta a végén.

A röhögés és a csengő hangja egymásba olvadt. Az óra véget ért. Mr. Benett elmosolyodott és felemelte a tollát.

2. Töltsétek, töltsétek…

Az osztályterem most egészen másképp festett. Érdekes, hogy a nap pillanatnyi állása mennyire befolyásolni tudta a látképét. A kora délutáni fényben apró szikrákként szálltak a porszemcsék. Kavarogtak a meleg tavaszi szellőben, ami lágyan lengette a vörös műselyem függönyöket. A színek és a formák élénkebbek lettek, ahogyan a diákok is.

– Akkor egy kicsit csendesebben! – lépett be Mr. Miller az osztályterem vastag, nyikorgó tölgyfaajtaján, oldalán egy nála valamivel alacsonyabb, szakállas fickóval. – Erre tessék.

Az óra nem kezdődött el. Még legalább öt perc volt csengetésig, de az osztályfőnöktől már-már megszokott volt, hogy előbb érkezik. Mr. Miller mindig is komolyan vette a hivatását és rendszerint hagyott magának időt a felkészülésre. Sohasem kapkodott, sietni sem látta még senki az iskolában, mégis mindenhová odaért időben. Biztos pont volt a tanári karban és az osztályában egyaránt. Ha valamit megígért vagy elvállalt, azt kézpénznek lehetett venni. Egy matematikatanár pontosságával és egy osztályfőnök alaposságával dolgozott. A szakállas fickót leültette előre a tábla mellé, az osztállyal szembe, pár szót váltott vele halkan, majd elkezdett kipakolni a kis kézitáskájából a tanári asztalra.

– Ki ez a tag? – lökte oldalba Ratio Philt, aki épp a telefonján játszott.

– Ne most, Ratty… ne most! – mondta izgatottan. Tudta, hogy nincs sok ideje, ha be akarja fejezni a pályát becsengetés előtt.

Ratio szinte le sem vette a szemét az idegenről, pedig ez nem volt szokása. Szándékosan odafigyelt rá, hogy még a csajokat se bámulja meg túl hosszan, mert degradálónak tartotta önmagára nézve, hogy bárkire is túl sok figyelmet pazaroljon csupán a megjelenése vagy kisugárzása miatt.

Ám ez a vékony, szakállas fickó valami elemi erővel ragadta meg az érdeklődését, s úgy tűnt, nem is akarja egykönnyen elengedni.

A középső padsor utolsó előtti padjából – ami Ratio és Phil örökös helyének számított abban a tanteremben – éppen rálátott az illetőre Mickie és Judy között, mégis elég jó takarásban volt ahhoz, hogy ne legyen túl feltűnő. Csak bámulta úgy, mint talán még soha senkit azelőtt. A testalkata hasonló volt az övéhez, leszámítva, hogy jóval alacsonyabb volt nála. Harmincöt-negyven év körüli lehetett, de ezt meghazudtolandó, rendkívül fiatalosan öltözködött. Edzőcipőt és farmert viselt, a pólóját pedig akármelyik tinédzser hordhatta volna. Mr. Benett stílusára hajazott, de közel sem volt annyira szétszórt és feltűnő.

Azonban ami Ratiót igazán megfogta, az az idegen arca.

Jóképű volt, de nem úgy, mint a csöpögős mozifilmek donhuánjai. Sötét haja, rövid pofaszakálla és barna szemei egyből szimpatikussá tették a fiú számára – maga sem tudta, hogy miért. A stílusa is megnyerő volt már első látásra. Szerényen, mégis magabiztosan várakozott a székén, arcán enyhe mosollyal mérte végig az osztályt, mely teljesen természetesnek hatott. Ugyanis Ratio ki nem állhatta az erőltetett vigyorgást. Minden mozdulata, gesztusa, megbízhatóságot, kedvességet és nyugalmat sugárzott.

A fiút egy megmagyarázhatatlan érzés kerítette hatalmába. Talán kisgyermekkorában élte át először, de azóta többször is része volt már benne, ezt biztosan tudta. Ahogyan jött, úgy el is illant mindig.

Mint mikor az ember orrát megüti egy ismerős illat. Egy aprócska élettöredék a múltból, melyből elég egy kósza szippantás, s máris ezernyi érzelemszilánk karcolja vagy csiklandozza a bensőnket. Egyes kutatók szerint az emberi agy a szagokon keresztül kapcsolódik legintenzívebben az emlékeinkhez, és Ratio számára pontosan ezt jelentette az idegen.

Egy illatot, mely visszavitte kiskorának egy távoli, talán csak elképzelt zugába. Egy helyre, ahol mindig biztonság és béke van.

Teljesen ellazult. Próbált megkapaszkodni a pillanatban.

Az elméje tudta, hogy hamarosan vége szakad.

Hogy nem tarthat örökké.

Hogy nemsokára szertefoszlik az egész és visszatér az a fojtogató légkör, ami már-már annyira természetes, hogy az ember egyébként észre sem venné maga körül. Akár a hideg víz. Ha elég soká úszkálunk benne, megszokjuk hőmérsékletét, de a kellemes melegből belecsobbanni, az mindig fájdalmas.

Ami azt illeti, ennél fájdalmasabb talán már nem is lehetett volna. Mindig is utálta a csengő zaját, mert alattomosan harsánynak tartotta, de most úgy érezte, mintha szándékosan akarták volna beszakítani a dobhártyáját.

– Akkor osztály vigyázz! – rikkantotta Mr. Miller katonásan, hogy a szóvégek szinte összeértek. – Nem kérek jelentést.

Rendkívül jól kezelte az osztályt, és minden diákját általában. Nem volt túl szigorú, de nem is volt rá szüksége. A személye önmagában tiszteletet parancsolt. Erős testalkata, szúrós tekintete és férfias, mély hangja még a legvagányabb diákokat is meg tudta szeppenteni.

Mindig rend volt az óráin.

– Bemutatom nektek Eteelle… Elnézést, jól mondom? – A tiszteletes csak mosolyogva bólintott egyet. – Etele tiszteletest, aki a mai osztályfőnöki óránk vendége lesz. Mielőtt elkezdené megtartani az előadását, pár fontos dolgot szeretnék veletek megosztani a végzős bállal kapcsolatban. Próbáltam meggyőzni az igazgató urat több kérésetekkel kapcsolatban is, de…

Hát erről volt szó!

Ratiót egyáltalán nem érdekelte a végzős bál, mert biztos volt benne, hogy nem fog elmenni. Mióta szakított Samanthával, teljesen érdektelenné vált számára az egész, és amúgy sem rajongott túlzottan az iskolai rendezvényekért.

Igaz, hogy megígérte a töriszakos Jasmine-nek hogy elviszi, de hát az egy totálisan elhamarkodott és meggondolatlan döntés volt. Nyilván ő sem gondolhatta komolyan, hiszen mondhatni csak általánosságban beszéltek a dologról. Különben is, olyan régen volt már. Még februárban, a szakítás után – csoda, hogy össze volt zavarodva? Azóta szinte nem is találkoztak. Valószínűleg nem is emlékszik már rá.

Ratio sem emlékezett.

Esze ágában sem volt Jasmine.

„Tiszteletes”

Ez az egyetlen szó járt a fejében, amióta csak meghallotta.

Egy újabb idióta hittérítő az osztályban! Persze minden az eszébe jutott hirtelen.

A Lafayette-ben akkorra már kisebb hagyománnyá vált, hogy minden hónapban egy osztályfőnöki órát vallási oktatásra, hitterjesztésre kellett fordítani. Ezeket általában az osztályfőnökök egyeztették le előre egy külsős kapcsolattartóval, így szabadabban tudtak tervezni a fennmaradó – havi három – órájukkal.

Át tudták tenni, vagy legvégső esetben le is tudták mondani őket. Erre azonban csak nagyon ritkán került sor, mert ilyenkor írásban kellett benyújtaniuk egy részletes indoklást az igazgató úr felé. Mondanom sem kell, hogy a legtöbb osztályfőnök szemében csak plusz teendő volt az egész, ami ráadásul megfosztotta őket egy „szabad” órájuktól. Ezt különösen nehezményezték az évvégi időszakban, mert ilyenkor gyakran előfordult, hogy ezeken az órákon próbálták behozni az esetleges szaktantárgyi lemaradásukat.