Tartalomjegyzék

I. Fejezet

II. Fejezet

III. Fejezet

IV. Fejezet

V. Fejezet

Epilogus

Csernovszki-Nagy Alexandra

Róza szíve

Csernovszki-Nagy Alexandra: Róza szíve

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156624147

mobi ISBN 9786156624154

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönöm a családomnak,

hogy mindig számíthatok rájuk!

I. Fejezet

1805

A találkozás

Altatódalt fütyült a hűvös szél. Egy bús, keserédes dallamot. A levelek megadón hullottak a földre, az ágak hangosan kopogtak az ablaküvegen. Kopp-kopp. Kopp-kopp. Ez a hang visszhangzott a fülemben napok óta. November vége volt már, hidegebb, mint bármelyik esztendőben, mióta az eszemet tudom.

Két napja feküdtem már az ágyon, akár egy élettelen porhüvely. Mélyet sóhajtottam, majd a rozoga asztalkán álló faggyúgyertyára pillantottam. A narancssárga láng hevesen pislákolt a sötét szobában. Lehunytam a szemem, majd az ujjammal óvatosan végigsimítottam a hasamon. Laposabb volt. Kisebb, mint két nappal korábban. Sietősen letöröltem néhány könnycseppet, s a tenyerem a szám elé szorítottam, hogy a feltörni vágyó sírást elfojtsam.

Halkan rázkódtam, a pityergésből lassan zokogás lett, a könnycseppekből vízesés. Mindenem fájt. A testem kínját el tudtam viselni… de a gyermekem iránti olthatatlan vágyódásom, szinte felemésztett. Mintha levágták volna a fél karomat… mintha a szívemet kitépték volna a helyéről. Az üresség érzése indaként szorította össze a mellkasom. Tudtam… mindvégig tudtam, hogy el fogják őt venni tőlem… de azt, hogy ilyen fájdalmat érzek majd, nem sejtettem. Honnan is tudhattam volna?

Amikor felsírt, magamhoz akartam ölelni, dédelgetni, megnyugtatni, hogy a világ nem olyan félelmetes hely, mint amilyennek ő hiszi, s elmondani neki, hogy az utolsó leheletemig szeretni fogom őt. De mindez csak vágy maradt… megszületett, bebugyolálták, és elvitték. Nem is láthattam. Egészséges? Szeretik őt ott, ahová vitték? Csak ebben bízhattam. Mindig is édesanya akartam lenni… tán már sohasem adatik meg.

A sírás lassan csillapodott, s átadta helyét a csendes beletörődésnek. Mindig is így éltem… az árnyékban megbújva… hosszú idő után Ádám látott bele a szívembe. Bár, egy család lehettünk volna…

Megtöröltem a szemem, és igyekeztem lehiggadni.

– Róza kisasszony – lépett be kopogás után az ajtón a komornám, Bori, és szomorúan rám mosolygott. Gyermekkorom óra ismertem őt, drága volt a szívemnek. Alacsony, filigrán alkatú volt, de erős akaratú, jóságos teremtés – örülök, hogy ébren van – mondta, én pedig nagyot nyeltem. Hamarosan haza kellett térnem, nehogy a rossz nyelvek sugdolózni kezdjenek rólam. Sajnálatos módon, lett volna min köszörülniük éles nyelvüket.

– Este van, vagy reggel? – kérdeztem, majd nagy nehezen felültem. Voltak még fájdalmaim, de ahhoz a gyötrelemhez képest, amit a szülés alatt éltem át, ez már semmiség volt. Azt hittem, meghalok… hogy azt nem lehet túlélni.

– Koradélután van már kisasszony – szólott, majd kitárta a barna spalettákat, és elfújta a gyertyát. – Tudom, hogy nem állhatja, ha az orra hegyéig sem lát. Nem szerettem volna, ha úgy ébred fel, hogy sötétben tapogatózik – mondta – bár odakint igen cudar idő van, alig szűrődik be némi fény – bosszúsan csóválta a fejét.

– Köszönöm – mondtam őszinte hálával telve.

– Ennie kellene valamit. Hozok is önnek néhány finomságot, attól majd erőre kap! – szólt bizakodón.

– Mondd, a néném meddig tűr meg a házában? – néztem rá elkeseredetten.

– Holnapig. Mária asszony ki nem állhatja a cselédek fecsegését… – indult az ajtó felé – de próbáltam szépen a tudtára adni, hogy önnek még pihenésre lenne szüksége…

– Megvet engem. Nem számítottam tőle megértésre, de köszönöm, hogy megpróbáltad – hálával néztem rá.

– Higgye el, kisasszony. Egyszer minden fájdalom elmúlik – tekintett rám reménnyel telve – mindig kisüt a nap.

– Néha azt érzem, hogy az élet rám csak árnyékot vet – fújtam ki hosszan a levegőt, majd a gyomrom hangosan korogni kezdett.

– Megyek is – szólt, majd kisietett a szobából. Úgy döntöttem, megpróbálok kikelni az ágyból. A talpam a hideg padlóhoz ért, libabőrös lettem. Kicsit behajlítottam a lábujjam, mintha azt gyakorolnám, tudom-e még használni. Miután Borika távozott, újra a gondolataim fogságában töltöttem az időm.

– Meg is hoztam az ételt – lépett be mosolygósan a komornám – feküdjék vissza az ágyba kisasszonyka! – Letette az asztalra az ételt. Halk, csalódott hangot hallattam, de nem ellenkeztem. Nagy nehezen elhelyezkedtem, Borika betakart, majd az ölembe helyezte a tálcát. – Kiadósan kell étkeznie.

– Köszönöm – meredtem az előttem álló húsra és kenyérre. Elment az étvágyam, pedig korgott a gyomrom, élelemért könyörgött. A nyál a számban egy masszává olvadt össze.

– Borjúhús – nógatott kedvesen Bori – a kisasszony kedvence.

– Tudom, de most… most nem kérem – eltoltam a tálcát – kérlek, vidd el előlem – zokogtam fel, mire a komornám sietve elvette, én pedig oldalra fordulva sírni kezdtem. A hasamat fogdostam, ami olyan volt akár a tészta… puha és formálható. Mint én. A hasam olyan, mint én magam. A keserű nevetés már a szám szélét mardosta, de végül nem engedtem át magam neki. Papírvékonyságúra préseltem össze az ajkaimat, s igyekeztem lehiggadni. Újra.

– Ó, kisasszony! – ült le mellém Bori csüggedten, és megsimogatta a hajam – Minden jobbra fordul ám!

– Úgy érzem, hogy nagyon nagy hibát követtem el – szipogtam,¬ jobban kellett volna küzdenem érte!

– S mit tehetett volna, Róza kisasszony? Egy hajadon nő, egy gyermekkel… – sóhajtott bánatosan. – Csak megvetésre számíthatott volna.

– Tudom – nyeltem a forró, sós könnyeimet. Amikor meghallottam felsírni a kislányomat, semmihez sem fogható boldogságot éreztem. Nem akartam odaadni senkinek, magam mellett akartam tudni.

– Nem volt más lehetősége – simogatta hideg ujjával a homlokomat Borika – nem tehetett mást. Mióta világ a világ, így működnek a dolgok. A fattyú gyermekek sorsa nagyon nehéz.

– No, ettél már Rozália? – Nagynéném lépett be hirtelen a szobába. Azonnal felültem, és megtörölve a szememet, ránéztem. – Inkább álltad volna meg, hogy egy férfiembert ily’ közel engedj magadhoz! Senki sem gondolta volna, hogy épp te, a kis hallgatag, nebáncsvirág tesz ilyen óriási meggondolatlanságot!

Őt mindig is úgy képzeltem el, mint egy koravén teremtést, aki fiatalon megöregedett, s örömtelenül, keserűen él. – Kár már minden könnycseppért! – Szigorúan Borira nézett. – Öltöztesd fel méltóképp! Ma estére vendégeket hívtam. El kell oszlatni minden szóbeszédet.

– Néném, én… – szólaltam meg remegő hangon, de ő felrakta a kezét, így belémfojtván a szót.

– Te csak hallgass! A család szégyene vagy! – Megvetésre húzta a száját – A szalonban várlak, a házamhoz méltó öltözetben – sziszegte, majd dühösen távozott.

– Jaj, Bori! – zokogtam fel újra, mire a komornám magához ölelt.

– Jöjjön, kisasszony! Hallotta Mária asszonyt – Kihámozta magát az ölelésemből, majd felállt és segített kikelni az ágyból. Leültem a toalettasztal elé, miközben a vörös szememet, sírástól felpuffant arcomat néztem a megkopott foncsorú, hullámos szélű tükörben.

Bori áttörölte az arcom egy nedves ronggyal, ami nagyon jólesett.

– Így máris jobb – mosolygott rám bíztatón.

– Nem is tudom, hogy mi lenne velem nélküled – szóltam csüggedten, majd újra a tükörképem felé fordultam.

– Szép frizurát készítek önnek, kisasszony. Melyik ruháját szeretné felvenni?

– Válassz ki egyet kérlek.

Bori elkövetett minden tőle telhetőt, hogy a körülményekhez képest elfogadhatóvá varázsoljon. Sárga színű, hosszú ruhát viseltem, szögletes nyakkivágással, alatta fehér inggel, a hónaljam alatt megkötött kék szalaggal. A ruhám ujja puffos volt, szinte kilátszott az egész karom, melyet hosszú szárú, könyök fölé érő bőrkesztyűbe bújtattam. Bori a gesztenyebarna hajam középen kettéválasztotta, s göndörítetlen hajam hátul kis kontyba rendezte.

A keblem mérete igen látványos volt, így Borika vékony kendővel fedte le a testem azon részét, így már kevésbé éreztem kihívónak az öltözékem. A ruhámba anyagokat varrt, hogy az eleinte sárgás színű tej ne áztassa át. Sokszor feszült, fájt a mellem, melyből a folyadékot igyekeztem az ujjaimmal kinyomkodni. Bori javaslatára pálinkába áztatott, szappanos, faggyús ruhával borogattam a keblem, hogy a tejlázat elkerüljem, illetve igyekeztem minél kevesebbet inni. Minden egyes kárba veszett cseppért fájt a szívem. Bár a leányomnak adhattam volna!

– Nagyon szép lett, kisasszony – szólt kedvesen. Végignéztem magamon, majd beletörődön sóhajtottam.

– Köszönöm! – Majd végre elhagytam azt a rémes szobát.

– Mosolyogjon egy kicsit! – nógatott Bori.

– Talán egyszer – vontam vállat, majd bementem a szalonba, ahol Mária néném üldögélt egyenes háttal, egy vörös borítású széken. A szoba nélkülözött bármi fajta fényűzést. A fehér falon egy portré függött csupán, mely a néhai Marosyné Rozáliát, a nagymamámat ábrázolta. A leánya, a nénikém, igen hasonlatos volt hozzá küllemben. A bútorok fénye már rég megkopott, egy letűnt kor emlékét hordozták magukon. A néném a Bibliát tartotta a kezében, de nem úgy tűnt, mintha lekötné a figyelmét. Amikor beléptem, szúrós tekintetét az enyémbe fúrta, majd félrerakta a könyvet és elém állt. Olyan magas volt, mint én, de hajában már több volt az ősz hajszál, mint a barna. Száját vékonyra préselte össze, majd végigmért.

– Nem gondoltam volna, hogy annak a leánynak van tehetsége bármihez is – szólt kimérten. – . A megjelenésed megfelelő, bár a hasad vonala még látszódik a ruhád alatt – sóhajtott, majd a mutatóujjával jelezte, hogy forogjak körbe. – Ezek a mai divatos ruhák…! – Égnek emelte a tekintetét egy pillanatra. – Nem szíveljük Napóleont, de francia módi ruhákban parádézunk – rázta a fejét rosszallón, majd folytatta. – Amikor én leány voltam, fűzőt hordtunk, nem ilyen erkölcstelen ruhadarabokat, melyek minden lépésnél a női testre simulnak. Rémes! Nem csodálom, hogy ilyen könnyedén átadtad magad a csábításnak! A légies ruhához laza erkölcs párosul!

– Néném, én… – kezdtem bele alig hallhatóan, de ő felemelte a kezét, hogy hallgassak.

– Hallani sem akarom a hangod, te hálátlan leány, míg meg nem engedem, hogy szólj! – közölte ridegen. – Elmondom, hogyan kell cselekedned, hogy megóvjuk a nevünket a szégyentől. Az első és legfontosabb, hogy úgy teszel, mintha mi sem történt volna. Ezt várjuk el tőled! – Összefűzte az ujjait a teste előtt, s kissé megemelte az állát. –Édesapád, szegény jó bátyám, hatalmasat csalódott benned. Mindig olyan csöndes, szófogadó teremtés voltál, ki gondolta volna, hogy összeszűröd a levet egy katonával?

– Azt mondta, feleségül vesz… – súgtam magam elé zaklatottan.

– Nem csak Mária Magdolnaként viselkedsz, de még ostoba is vagy – sóhajtott mélyet. – Méghogy elvesz feleségül?! S hol van a te hős lovagod, mondd?!

– Napóleon ellen vív csatát – csuklott el a hangom. – Megesküdött mindenre, ami szent, hogy visszatér hozzám.

– Ostoba, ostoba leány! – csóválta a fejét, s a szemében egy pillanatra szánalom ébredt irányomban – A kárt, melyet okoztál, a legmegfelelőbben orvosoltuk. Mindenkinek azt mondtuk, hogy beteg voltál, de már jobban vagy. Holnap hazaküldelek atyádhoz. Így is elég gondot okoztál nekem.

– Kinek adták oda a leányomat? – néztem rá könyörgőn, könnyes szemekkel.

– Jegyezd meg jól, Rozália! Neked nem született gyermeked – csücsörített dühösen. – Ha még egyszer szóba hozod azt a fattyat, akkora pofont kapsz tőlem, hogy jó atyád sem ismer rád. Megértetted?!

– Megértettem, néném! – feleltem, miközben a nyakam is behúztam a vállam közé.

– Édesapád a kiházasításodon fáradozik. Légy hálás érte! – közölte rezzenéstelen arccal.

– Máris? – kérdeztem rémülten, mire hirtelen úgy megpofozott, hogy megtántorodtam, és ijedten az arcomhoz kaptam a kezem. Forrónak éreztem ott, ahol megütött.

– Fel tudod fogni, hogy mekkora szégyenbe hozhattad volna a családot?! Nekünk köszönheted, hogy nem csámcsog rajtad az egész birodalom! Azt, hogy még férjhez mehetsz! Tisztelned kell minket, s azt tenni, amit mondunk neked. Eleddig igen jól csináltad, nem értem mi változott – sziszegte, s egy ideg rángatózott a szeme alatt. Nagyon ideges volt, alig bírta magát visszafogni.

– Asszonyom – lépett be az egyik cseléd – megérkeztek a vendégei.

– Hadd nézzelek! – Felém lépett, majd lefeszítette a kezemet az arcomról. – Szörnyű! – szólt dühösen. – Menj fel a szobádba, s kérd meg a komornád, hogy tüntesse el a foltot az arcodról. Csak nem mutatkozhatsz így a vendégeim előtt! – mondta úgy, mintha nem ő okozta volna.

A vacsora nagyon unalmasan telt. Szerencsére azon kívül, hogy a hogylétem felől érdeklődtek, senki sem foglalkozott velem. Hiszen erről szólt az életem. Évekig tartó mellőzöttség után, Gulyás Ádám huszár hadnagy volt az első, aki észrevett engem. Amikor rám nézett a gyönyörű, zöld szemeivel, melyben kék pettyek ültek, azonnal elgyengültem. Egy pillanat alatt szerelmes lettem belé. A szívem hevesebben dobogott, a szám kiszáradt, a gyomrom összerándult a közelében. Mindig ott akartam lenni, ahol ő tartózkodik. Amikor kiderült, hogy viszonozza az érzéseimet, azt hittem, én vagyok a legszerencsésebb nő a világon. S amikor vissza kellett térnie a harctérre, darabokra hullott a szívem. Azóta sem hallottam felőle. A gyermekről nem is tud. Néha azon tűnődtem, valóban szeretett engem? Vagy csak azért súgta a fülembe azokat a gyönyörű szavakat, hogy megkapja, amit akart? A melegség, a szeretet iránti olthatatlan vágyam eltakarta volna előlem az igazat?

Másnap már kocsiban zötykölődtünk hazafelé. Tudtam, hogy édesapám alaposan megfedd majd. Idegesen rágtam a szám szélét, miközben a könnyek égették a szemem. Nagyon féltem az újbóli találkozástól.

– Nyugodjon meg, kisasszony! – szólt kedvesen Bori. Zavartan babrálni kezdtem a sárga fodros kalapom selyemszalagját az állam alatt.

– Megpróbálok higgadtságot erőltetni magamra.

Ide-oda dülöngéltünk, a hintó nagyokat dobott rajtunk, az utak állapota szörnyű volt. Belém nyilallt a fájdalom, akárhányszor visszahuppantam az ülésre. Ágyban lett volna még a helyem, de ez a családomat egyáltalán nem érdekelte.

Hamarosan felsejlett a szemem előtt a hatalmas park, s az út végén álldogáló világossárga színű épület. Begördült a kocsi az udvarra, kisegítettek, majd beléptem a házba. A kriptába, melyben minden ugyanúgy állt, ahogy édesanyám hagyta.

– Itt vagy hát! – lépett elém édesapám elegánsan, határozottan. Sötét színű frakkot viselt, fehér, magas derekú térdnadrággal, lábára hosszú szárú fekete csizmát húzott. Ujjait a háta mögött összefonta, s egyenes derékkal megállt velem szemben. – Örülök, hogy jó színben vagy!

– Köszönöm, apám!

– Menjünk be a szalonba. Beszédem van veled! – mélyet sóhajtottam, és idegesen, lehajtott fejjel követtem őt a szobába. Leültem az egyik székre, ő pedig velem szemben foglalt helyet. Egy pillantást vetett a kandallóban lobogó tűzre, majd miután konstatálta, hogy elegendő fahasáb válik a tűz martalékává, Mária nénémhez oly’ hasonló tekintetét az enyémbe fúrta. – Nos… – megköszörülte a torkát, és átvetette egyik lábát a másikon. – Szerencsésen elrendeződött ez a szégyenteljes ügy – jelentette ki magabiztosan, mire a szívem mintha egy pillanatra megszűnt volna dobogni. Szerencsésen? – Imáim meghallgatásra leltek, s hála a Magasságosnak, csak egy leányt szültél. A fiút jobban bántam volna – közölte ridegen. Rosszullét környékezett. – Te is megkönnyebbültél, nemde?

– Én… – kezdtem volna bele, de közbeszólt:

– Megkönnyebbültél. Mást nem érezhetsz. Nagyon kellemetlen helyzetbe hoztál minket – csóválta a fejét. –Ugye tisztában vagy azzal, hogy súlyos következményei lettek volna mind rád, mind a családunkra nézve, ha napvilágra kerül a szégyened? – Összevonta dús, ősz szemöldökét. Anyám halálát követően pár nap alatt, szinte teljesen deres lett a feje teteje.

– Igen, édesapám – feleltem engedelmesen, és szégyenkezve lehajtottam a fejem. Legszívesebben világgá ordítottam volna a bánatom, de ellenszélben még a levegő is bennem rekedt.

– Szegény jó megboldogult édesanyád! – sóhajtotta szemrehányón – Nagyon szeretett téged. Még emlékszel rá, igaz?

– Igen.

– Bizonyára hatalmasat csalódott volna benned, ha megtudja, hogy… – majd megrázta a fejét, és dühösen összeszorította az állkapcsát. – Ezt a kellemetlen emléket el kell felednünk. Nem beszélhetsz róla soha senkinek, megértetted? Nem keresheted meg azt a fattyat, nem sírhatsz, rimánkodhatsz utána.

– De ő a gyermekem! – suttogtam, mire ellenkezést nem tűrve megcsóválta a fejét.

– Neked nem született gyermeked! – Felállt, és az ablakhoz sétált. Háttal állt nekem, s egy kis időre csend telepedett ránk. – Férjhez adlak – közölte kurtán.

– Férjhez? – kérdeztem döbbenten, s a világ forogni kezdett velem. – Kihez óhajt édesapám feleségül adni engem? – Máris? A néném mondta, hogy férjet keres nekem, de nem hittem, hogy napok alatt talál is.

– Nem csak óhajtalak, hanem férjhez is adlak – nézett felém határozottan. – Már meg is állapodtam az úriemberrel. – Megsimogatta a sima, kissé hegyes állát, melyet én is örököltem. – Pereszlényi Vilmos úr volt oly’ kegyes, hogy a fölröppenő pletykák ellenére is elgondolkozzék az ajánlatomon, melyre a mai napon igennel felelt.

– Pereszlényi Vilmos úr? – kérdezte rémülten – Hiszen ő… hiszen ő…

– Tudom, hogy miféle hitványságokat terjesztenek róla! Tisztában vagyok vele – vont vállat – de a koldus ne válogasson. Nálánál jobb ajánlatod, nemigen lesz. A gyalázatos tettedre nincs bizonyíték, ettől függetlenül az emberek a szájukra vettek. S ez épp elég ahhoz, hogy a jóhíred elvesszen mindörökre S a hír a vőlegényedhez is eljutott. Természetesen nem osztottam meg vele mindent, de arról tudomása van, hogy már nem vagy ártatlan – fújta ki a levegőt bosszúsan.

– Hiszen – álltam fel – azt suttogják róla, hogy pár évvel ezelőtt megölte a menyasszonyát… – halkítottam le a hangom rémülten – Hogy adhat hozzá egy ilyen emberhez?

– A leány megszökött. Alaptalan pletyka az egész. Holnap este az úr átjön hozzánk vacsorára. Ajánlom – lépett közelebb – hogy légy hozzá nagyon kedves. Nem akarok még egyszer csalódni benned. Megértettél?

– Igen, édesapám – feleltem beletörődötten.

– Most pedig menj a szobádba! – közölte, én pedig meghunyászkodva elsomfordáltam. Megint hagytam, hogy semmibe vegyenek. De nem tehettem semmit. A múlt gúzsba kötött engem… hiszen én voltam a hibás a történtekért… csak engem terhelt a felelősség. S viselnem kell a következményeit… egy életen át.

– Húgom! – lassan lépdeltem felfelé a lépcsőn, amikor meghallottam a bátyám, Zsiga hangját a hátam mögül.

Megfordultam. Édesapám a szalon ajtajában állt, és szúrós szemekkel méregette második fiát. Zsiga ázott verébként állt a küszöbön, a cselédek épp a vizes kabátját szedték le róla. Világos színű térdnadrágja a lábára tapadt, itt-ott sárfoltokat ivott be a nemes anyag. Fekete, hosszú szárú csizmája piszkos volt, saras lábnyomokat hagyott maga mögött a tiszta előtér padlóján. Vizes, gesztenyebarna haja a homlokára tapadt. Ittas volt. Ismét. Alig állt a lábán.

– Örülök, hogy itthon vagy, Rozika – nevetett, majd durván ellökte az egyik cselédlány kezét – Hagyj!

Nem szerettem, ha Rozikának hívott, mégsem ellenkeztem.

– Már megint ittál, te ostoba fajankó? – dühöngött édesapánk – Hogy merészelsz ilyen állapotban a szemem elé kerülni? – A fejét csóválta, én pedig odasétáltam hozzá. Szántam őt. Mélységesen. Ő is a családunkra oly’ jellemző szeretetlenség áldozata volt, akár csak én.

– Rozika – nevetett, s figyelmen kívül hagyta édesapánk ingerült szavait. – Jól vagy? – kérdezte csillogó szemmel, kipirult arccal.

– Bátyám! – mosolyogtam rá halványan – Jobban vagyok, köszönöm kérdésed.

– Pedig rémesen festesz – csóválta a fejét, s elgondolkozva csücsörített. – Bár, azok után…

– Hallgass! – közölte haragosan édesapánk – Ne a cselédek előtt tárgyald ki a család magánéletét, te tökfilkó! Menj fel a szobádba! Csak akkor kerülj a szemem elé, ha kijózanodtál! – Majd felment a lépcsőn, s hallottuk, ahogy dühösen becsapta maga mögött az ajtót. Zsiga hangosan felkacagott, majd legyintett egyet, azonban tekintetében fájdalom csillant. Próbált úgy tenni, mintha nem érdekelné, apánk mit mondd. Pedig egész életében neki próbált megfelelni, s a felismerés, hogy erre még csak esélyt sem kapott, hajszolta őt egyre mélyebbre és mélyebbre az alkohol sötét bugyraiban.

Ruhájából még mindig ütemesen csöpögött a víz a márványpadlóra.

– Készítsetek Zsigmond úrnak fürdővizet! – mondtam a cselédeknek, ők pedig elindultak a dolgukra – Gyere, menjünk fel az emeletre! – noszogattam kissé, mire ő mélyet sóhajtott és belém kapaszkodott, ez által összekoszolva az én ruhámat is. – Mi történt veled, mondd? – néztem rá, miközben a vállát átvetette az enyémen, s így mentünk felfelé a lépcsőn. Nem is igyekezett segíteni nekem, szinte egész súlyával rám nehezedett.

– Nem kell nekik a versem… nem értik a művészetem – sóhajtott mélyet, majd elcsuklott a hangja. – Nem kell ez sem… érted?! Pedig… pedig ez életem főműve!

– Valóban nagyon szép lett. Álnéven küldted el? – kérdeztem, s majdnem összerogytam a súlya alatt.

– Igen, szerintük így is tele van sallanggal, s minden újítástól mentes, unalmas iromány… nem értem… nem értem… – csóválta a fejét összetörten. Kinyitottam a szobája ajtaját, majd beledőlt az ágyába úgy, ahogy volt. Vizesen, koszosan, kétségbeesve.

– Sajnálom! – Levettem a csizmáját, jéghideg volt a lába.

– Nem értem! – A hátára fordult, majd az alkarját a szemére nyomta – Mihály árnyékában kell élnem… beleőrülök! Beleőrülök! Én csak ehhez értek! A versírás tesz boldoggá… azt hittem, ha álnéven küldöm el a művem a Magyar Kurírhoz, megjelentetik. De nem a nevem a probléma, s nem is az, hogy a bátyámhoz hasonlítanak. Az, hogy tehetségtelen vagyok. – Felült, s arcát a tenyerébe temette. Már rázkódott a válla. Fájt a szívem érte, de a reményen kívül nem adhattam mást.

– Egyszer majd értékelni fogják a verseidet, hidd el! – tettem a vállára a kezem. Szomorúan megrázta a fejét, majd örömtelenül felnevetett:

– Sokkal szerencsétlenebb, vagy mint én, mégis engem vigasztalsz – szólt keserűen, majd felállt, s az asztalán álldogáló félig teli borosüveget a szájához emelte, s hangos kortyok kíséretében szinte kiitta a tartalmát. – Fiú lett volna? – kérdezte hirtelen, majd levágta az üveget az asztalra. Körbenéztem. Épp nem volt egy szolgáló sem a szobában.

– Leány – feleltem.

– Akkor nem is olyan nagy a baj – vont vállat.

– Talán ezt nem most kellene megvitatnunk – sandítottam a cseléd felé, aki épp akkor lépett be az ajtón. Vizet hozott a bátyám szobájában felállított kis fadézsához, melyet egy paravánnal választottak el a férfilak többi részétől. Zsiga csak vállat vont, majd a hűs ablaküvegnek nyomta a homlokát. Jó időbe beletellett, mire megtelt a dézsa.

– Miért épp egy katona? – nézett rám, majd a paraván mögé sétált. – Megfelelő lesz a víz – szólt a két cselédnek, kik az ajtó előtt várakoztak.

– Jobb lesz, ha távozom – mondtam, majd inkább magára hagytam. Átsétáltam a szobámba, majd bánatosan becsuktam magam mögött az ajtót, és nekidőltem. Lehunytam a szemem és magam elé képzeltem Ádám arcát, sötétszőke haját, gyönyörű szemét, szerelmes csókjait. Versekkel, szép szavakkal azonnal levett a lábamról. Nekem ajándékozta Csokonai Vitéz Mihály egyik verseskötetét. Azt mondta, hogy szeret engem, s én hittem neki. Hiba volt? Már megkérdőjeleztem minden egyes tettét, az érzéseit, hisz több hónapja semmit sem hallottam felőle. Él még egyáltalán?

Mélyeket pislogtam, hogy a könnyek ne törhessenek utat maguknak, majd megsimogattam a hasam. Drága kislányom, hol lehetsz most?

Elmélkedésemből a hátam mögül hallatszó, határozott kopogás taszított ki.

– Bejöhet! – álltam arrébb, mire Bori összevont szemöldökkel belépett.

– Jól van, kisasszony? A nagyságos úr nagyon dühös volt? – kérdezte, de nem válaszoltam, csak feltettem azt a kérdést, mely régóta nyomta a szívemet:

– Szerinted Gulyás hadnagy valóban szeretett engem?

– Miféle kérdés ez, kisasszonyka? Hát, hogyne szerette volna magát! Láttam, milyen vággyal ég maga iránt, akárhányszor csak a levelét a kezébe adtam!

– A vágy és a szerelem egy és ugyanaz? – merengtem el.

– Hát én nem tudom, kisasszony, mert egyiket sem éreztem sohasem – vont vállat – de én szentül hiszem, hogy nagyon is szerette magát. S legyen bárhol is, még mindig szereti. – Világosbarna szemei kedvesen mosolyogtak.

– Akkor miért nem ír? Azt sem tudom, hogy él-e még! Hol lehet? – kérdeztem kétségbeesve. – Bizonyosan nem küldött nekem levelet?

– Minden reggel ott strázsáltam az ajtóban, de tőle nem érkezett üzenet, hiszen tudja – mondta szomorúan.

– Úgy véled lehetetlen, hogy édesapám kezébe kerültek a nekem írott sorok?

– Ha csak nem akkor írt, amikor Marosy kisasszonynál időztünk. – Olyan furcsa volt, hogy Mária nénémet is a kisasszony titulus illette meg. Sohasem ment férjhez.

– Valóban soká időztünk ott. De apám nem említett levelet. Bár miért is tette volna? – vontam vállat. – Ó, Bori! Apám feleségül ad Pereszlényi Vilmos úrhoz – szóltam kétségbeesve, majd leültem az ágyam szélére, és kimeredtem az ablakon.

– Hiszen… – vetett keresztet – mindenki tudja, mi járja az úrról! Küzdjön kisasszony! – Leguggolt elém. – Nem mehet hozzá!

– Mégis mit tehetnék, Bori? – simogattam meg az arcát – Te vagy az egyetlen, aki törődik velem ebben a házban. Édesapámat csak az érdekli, hogy ne sározzam be a családunk nevét – fújtam ki lassan a levegőt. – Nekem nincs erőm küzdeni. Sohasem volt.

– Hát, hogy tud így beletörődni a sorsába? – állt fel dühösen, és ökölbe szorította a kezét.

– Mit tehetnék?

– Toporzékoljon, hisztériázzon, akármit! De ne törődjön bele abba, hogy folyton a földbe döngölik! Oly’ régóta szolgálom már önt! Fáj látnom, ahogy önnel bánnak, s hogy zokszó nélkül eltűr mindent, csak azért, mert gyötri a bűntudat. – Csuklott el a hangja.

– Köszönöm, hogy így aggódsz értem – mosolyogtam rá halványan – most azonban pihenésre vágyom. – A komornám segített átöltözni, majd megkerültem az ágyat, felemeltem a takarót, s belebújtam a puha, meleg ágyneműbe. Bori mellém sétált.

– Gyermekként oly’ vidám és gondtalan volt – suttogta, majd elegyengette körülöttem a takarót, s összehúzta a függönyt. – Remélem egyszer még boldog lesz. Pihenjen csak, Róza kisasszony! – Majd lassan becsukta maga mögött az ajtót, engem pedig elnyomott az álom.

Másnap Borika ébresztett fel hosszú álmomból. Átaludtam az előző napot, s már reggelihez készülődött a család.

– Olyan érzésem van, mintha nem aludtam volna semmit sem – nyújtózkodtam. Égtek a szemeim a fáradtságtól. Megköszörültem a torkom, hogy a hangom fátyolosságát eltüntessem – Miért nem ébresztettél fel a vacsorához? Tudom, hogy édesapámnak milyen fontos a hét órai étkezés.

– Marosy nagyságos úrnak más gondja is akadt. Zsigmond úrfi – húzta félre a száját – Olyan állapotban jelent meg a vacsoránál, melytől az uraság elfelejtette még az ön távolmaradását is – mondta, majd segített felállnom, s odasétáltam a mosdótálhoz.

– Mégis, hogyan? – kérdeztem, miközben megmostam az arcomat. A hideg víz felébresztett révetegségemből. Bori olyan grimaszt vágott, melyből azonnal kiolvastam a választ: Kapatosan. Ó, Zsiga! Így csak még inkább magára haragítja apánkat!

– Képzelje el, kisasszonyka! – Bori a hátam mögé lépett, és elkezdte óvatosan kifésülni a nagy gubancokat a hajamból – A francia császár újabb győzelmet aratott. Mindenki erről beszél!

– Valóban? – kérdeztem kicsit sem meglepve, miközben a tükörből néztem, ahogy gondosan és odafigyelve húzta végig a fésűt a derekamig érő, sötétbarna hajamon.

– Igen – szólt komolyan bólogatva – az édesapja nagyon ingerült emiatt. Sajnos, többet nem tudok.

– Remélem, az asztalnál kiderül – Nagyon kíváncsi voltam a részletekre, s a félelem szép lassan utat talált magának a szívemig. Reméltem, a szerelmemnek nem esett bántódása! Legyen bárhol is, a halálát sohasem kívánnám!

Az elmúlt évek során Bonaparte Napóleon fényesebbnél fényesebb győzelmeket aratott a kontinensen. Úgy tűnt, megállíthatatlan. Mi, magyarok, pedig az osztrákokat támogattuk a franciákkal szemben.

Miután Bori segített felöltözni, s a hajamat is visszafogott kontyba csavarta, lementem az étkezőbe. Édesapám már az asztalfőn ült, kezében egy széthajtott újságot szorongatott. Előtte, a fehér abroszon tea gőzölgött. Zsiga elcsigázottan kevergette forró italát, másik kezével a fejét támasztotta. Rémes látványt nyújtott sápadt arcával, véreres szemeivel, kócos hajával.

– Jó reggelt kívánok! – szóltam, mire édesapám morgott válaszul, majd lapozott egyet, Zsiga pedig féloldalas mosolyra húzta a száját.

– Húgom! Újra közöttünk – mondta gúnyosan, majd helyet foglaltam édesapánk másik oldalán, Zsigával szemben. Magamhoz vettem egy kis kenyeret, s megkentem vajjal. – Hogy érzed magad? – kérdezte, majd megízlelte a teáját, és keserűen felsóhajtott.

– Az alkoholt nem veted meg, de a teától úgy nyafogsz, akár egy leány – szólt édesapánk az újságja mögül, mire Zsiga csalódottan így felelt:

– Forró.

– Tán megfújjam helyetted? – kérdezte apám malíciával telve, mire Zsiga keresztbe fonta a teste előtt a karját, és sértődötten meredt maga elé. Édesapánk lerakta az újságot, majd mélyet sóhajtott. – Kezdhetnél magaddal valamit. Elfeledhetnéd már az írást.

– Hogyan tehetném? – szólt felháborodva a bátyám. – Az írás, az irodalom, a költészet a mindenem, az életem! Hogyan is feledhetném? – emelte fel a hangját kissé teátrálisan.

– Nem vitás, édesanyátoktól örököltétek az irodalom iránti szeretetet. Ezért sem elleneztem, hogy írogass, mert ő olyannyira szerette. De! Úgy vélem, fiam, elég időt öltél már bele a verseidbe ahhoz, hogy végre valahára elismerjék a tehetséged. El kell fogadnod, hogy nem történhet minden úgy, ahogy az ember azt szeretné, vagy várná – oktatta ki, mire Zsiga ingerülten megrázta a fejét.

– A bátyám kötetei…

– A bátyád, ő egészen más – közölte édesapám, s büszkeséget hallottam kicsengeni a hangjából. – Hagyd az írást – belekortyolt a teájába – nem neked való. Beláthatnád már végre.

– Megmutatom! Megmutatom, hogy tehetségesebb vagyok, mint Mihály! – szólt határozottan Zsiga, majd kiviharzott az étkezőből.

– Túl gyönge a lelke – meredt utána morfondírozva édesapám. – Nos – szentelte nekem a figyelmét – a mai nap igen fontos az életedben, leányom.

– Tudom – feleltem csöndesen.

– Remélem, te nem akarsz újabb csalódást okozni nekem!

– Nem, édesapám.

– Helyes! – nyugtázta, majd szelt magának egy kis szalonnát. – Szomorú napok ezek. A francia császár Austerlitz[1] – nél fényes győzelmet aratott az orosz-osztrák seregek felett. Hát ezt az embert senki sem tudja megállítani? Ezt a kis korzikait? – dünnyögte, miközben néhány szitokszó is elhagyta a száját. Én csak meredtem – magam elé, s úgy tettem, mintha a szavai nem jutnának el a tudatomig. Tudtam, ha figyelmesen hallgatnám, azonnal abbahagyná a beszédet, és letorkolna azért, hogy nő létemre érdeklődést mutatok a téma iránt. Lassan falatoztam, s reméltem, hogy többet megtudok a körülöttem zajló eseményekről. Édesapám azonban elhallgatott, s éreztem, ahogy tekintetét rajtam pihenteti. Óvatosan rápillantottam.

– Tudod, hogy nagyon hasonlítasz édesanyádra? – kérdezte elmélázva. – Leszámítva az állad, azt tőlem örökölted – mondta, majd mélyet sóhajtott. –Ugyanaz a sötétbarna haj, mélykék szemek. Gyermekként Lujza jobban hasonlított rá, de ahogy telt-múlt az idő, egyre inkább az én családom vonásai ütköztek ki rajta. – Félrehúzta a száját, miközben a tekintete kissé elhomályosult. Nagyon szerette az édesanyámat. Talán sohasem szeretett senkit annyira, még minket sem, mint ahogy őt szerette. Nem hozott más asszonyt a házhoz, sőt, a szobájukat sem rendezte át. Mindent úgy volt, ahogy azt édesanyám hét évvel ezelőtt hagyta.

– Nekem is hiányzik – súgtam magam elé. Tudtam, nem szereti, ha az édesanyámmal kapcsolatos érzéseimről beszélek. Mintha nekem nem lett volna jogom ahhoz, hogy gyászoljam. Amint lehetősége nyílt rá, megszabadult tőlem, és bentlakásos iskolába küldött. Nem állhatta a látványomat. Sokáig én sem bírtam tükörbe nézni. A boldog gyermekkorom gyorsan véget ért. Tizenhárom éves voltam csupán.

– Akaratos, konok, makacs nő volt – nevetett fel, majd hátradőlt, és keresztbe fonta a mellkasa előtt a karját. – De még mennyire! A családjáért tűzbe ment volna, micsoda asszony volt! – csóválta a fejét kacagva, majd szomorúan megismételte. – Micsoda asszony! – Megtelt mély fájdalommal a tekintete. – Igazi Gyarmaty. Mindig azt mondogatta, ha a szemére hánytam a kevésbé vonzó tulajdonságait – halkította le egyre jobban a hangját. Tudtam, mit jelent mindez. Visszaréved a múltba, s ilyenkor nekem nem volt maradásom mellette. Felálltam, majd elköszöntem, s halkan távoztam. Talán nem is vette észre, hogy már nem vagyok ott. Talán sohasem látott engem igazán. A bűntudat alattomosan befészkelte magát a szívembe, s megbízható társammá vált az évek során.

Halkan becsuktam magam mögött az ajtót, majd észrevettem, ahogy a bátyám dühösen ráncigálja magára a kabátját.

– Zsiga! Hová mégy? – kérdeztem, mire ő mérgesen felém fordult, szegény kabátját úgy tépte, hogy félő volt, kárt tesz benne.

– El innen, el ebből a kriptából! Mind édesapánk fájdalmának rabjai vagyunk! Sohasem szeretett minket! – dühöngött.

– Kérlek, ne mondd ezt!

– Épp te véded őt? Épp te, akit a leginkább megvet?! – kérdezte ingerülten – akit minden alkalommal földbe tapos? Mindent még te sem tűrhetsz el!

– Te is tudod, hogy nem tehetek ellene semmit – néztem rá elkeseredetten – nagy bűn terheli a lelkem! Ha aznap veszteg maradok… – a szavamba vágott.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem mindig vagyok tökéletes bátyád, de amit apánk tesz veled, az túl megy minden határon! S ahogy bánik velem, az is! – szólt hevesen, majd becsapta a háta mögött az ajtót.

– Mi ez a hangzavar idekint, Rozália? – kérdezte édesapám összevont szemöldökkel.

– Lehetséges, hogy a szél csapta be az ajtót – feleltem. – Elnézését kérem, de felmegyek a szobámba – szóltam, ő pedig utamra bocsátott.

Próbáltam visszaemlékezni arra, hogy találkoztam-e már valaha Pereszlényi úrral, de nem rémlett sem a külleme, sem a jelleme. Mindazt, amit tudtam róla, Boritól hallottam. Drága komornámhoz szinte minden pletyka eljutott, így szinte mindenről tudott. A hallottak alapján, megvallom, igen megrémített, hogy édesapám épp egy ilyen emberhez készül engem feleségül adni. Egy emberhez, akiről az a hír járja, hogy megölte a menyasszonyát.

– Marosy úr hogyan képes nyugodtan elkölteni a vacsoráját egy ilyen ember társaságában? – sóhajtozott Bori, miközben épp a külsőm rendbetételén fáradozott.

– Fogalmam sincs – vontam vállat.

– Melyik ruhát szeretné felvenni a kisasszony?

– Legyen a világoskék – feleltem, majd megsimogattam a hasamat. Bori együttérzőn rám nézett.

– Sokszor látom, hogy… – majd megköszörülte a torkát.

– Le kellene már erről szoknom, tudom – Összepréseltem a szám, nehogy elsírjam magam. – De mit tehetnék? Olyannyira hiányzik…

– Sajnálom – mondta, majd átölelt, én pedig zokogni kezdtem.

– Remélem… remélem jó családhoz került. Szeretni és gondoskodni fognak róla, nem kell nélkülöznie… – kapaszkodtam a komornámba. –Úgy fáj, hogy nem láthattam…

– Hogy nevezte volna el? – kérdezte, miközben a hajam simogatta.

– Édesanyám után Júliának.

– Nos… én azt tanácsolom, képzelje el, hogy Juliskának csodálatos élete van egy szerető családban, s ne hagyja, hogy az ártalmas gondolatok felemésszék. – Kicsit távolabb tolt magától, és halványan rám mosolygott. – Szül még gyermekeket, kiket el tud halmozni az önben lakozó szeretettel – bíztatott. Borikának igen választékos beszéde volt. Borika hét éves volt, amikor hozzánk került. Édesanyám ismerte a szüleit, kiket sajnos igen korán magához szólított az Úr. Borika a gyógyításban való jártasságát az édesanyjától tanulta, mellyel nem egyszer sietett a családunk segítségére. Nem egyszer ő kezelte Zsiga bátyám macskajaját is.

– Köszönöm, Bori – mosolyogtam rá, majd a zsebkendőmmel felitattam a könnyeimet. – Ideje készülődnöm, mert édesapám nem állhatja a késést.

– Igenis, kisasszony! – felelte tettre készen, majd felsegítette rám a rövid ujjú, világoskék színű, lenge ruhámat, a keblem alá pedig egy fehér színű selyemszalagot kötött. Göndörített, középen ketté választott hajamat pedig kis kontyba fogta össze. – Bár ne annak az úrnak csinosítanám a kisasszonyt – zsörtölődött. – Nagyon féltem magát tőle.

– Nem kell aggódnod értem – válaszoltam, bár ebben nem voltam egészen biztos. Vetettem egy pillantást a tükörképemre, és megcsóváltam a fejem. Egy szomorú, boldogtalan nő nézett vissza rám.

– Várjon! – szólt, s megcsipkedte az arcom – Így tökéletes.

– Félsz, hogy Pereszlényi úr feleségül vesz, mégis mindent elkövetsz, hogy lenyűgözzem? – mosolyogtam rá, mire megrázta a fejét.

– Nem úgy van az, kisasszony – szólt határozottan. – De ha valamire időt áldozunk, akkor hozzuk ki belőle a legtöbbet.

– Igazad van – feleltem, majd mély levegőt vettem, s már hallottam is a kopogást az ajtóm felől. A házvezetőnő lépett be, hogy bejelentse, a vendégünk megérkezett. A szívem a torkomban dobogott, s egyszeriben az ájulás környékezett.

– Minden rendben lesz, kisasszony – mosolygott rám bíztatón Bori, én pedig mély levegőt vettem, majd elindultam az előtér irányába. A lépcső tetején állva már ráláttam a vendégünkre. Háttal állt nekem, magas volt és karcsú, fekete frakkot, hozzá világos színű térdnadrágot viselt, fekete hosszúszárú lakkcsizmával.

– Ó, leányom, hát itt vagy végre! – szólt édesapám, mire Pereszlényi úr megfordult. Apám bemutatott minket egymásnak, miközben a vendégünk a tekintetét reám vetette. Finom arcvonásának harmóniáját csak szigorú sasorra törte meg. Mindent egybevetve igen kellemes látványt nyújtott. Kétsoros gombolású frakkot viselt, alatta fehér pikémellényt, keményített inggallérja az orcája két oldaláig felért. Nyakában fehér színű, masnira kötött sálat hordott. Gesztenyebarna haja divatosan hullámos volt. Pereszlényi úr nem mutatott különösebb érdeklődést irányomban. Vetett egy gyors pillantást az arcomra, majd édesapámhoz intézett pár szót. Valóban igaz volna, amit róla állítanak? Megölte az előző menyasszonyát? Képes lenne hidegvérrel végezni egy ártatlan nővel? Nem tudtam, mit higgyek. Reméltem, ha jobban megismerjük egymást, a választ is meglelem.

Édesapám és ő lelkesen eldiskuráltak Napóleonról, miközben a vacsoránkat fogyasztottuk. A borjúhús nehezen ment le a torkomon, próbáltam egy kis vörösborral enyhíteni az idegességemet. Lopva Pereszlényi úr felé pillantottam, aki minden figyelmét édesapámnak szentelte. Komoly, de mégis lelkes beszélgetőtársnak bizonyult. Szó esett többek között a Habsburgoknak történt újoncmegszavazásról, és a pénzbeli hozzájárulásról a franciák elleni háborúra. Próbáltam minden egyes szót magamba szívni, mivel előttem nem sokszor beszéltek ilyesmiről. Édesapám úgy vélte, hogy ez nem az a fajta tudás, amelyre nekem szükségem van. Férjhez kell mennem, gyermekeket szülni, s szépen, csendben élni az életemet. S a legfőbb, hogy nem hozhatok a családra szégyent!

– Maga szerint ezt a kis korzikait földi hatalom legyőzheti? – kérdezte édesapám, miközben vörösbort kortyolgatott.

– Mindenki legyőzhető. A szerencse forgandó, ahogy a történelem is mutatja. Nagy hadvezérek csillaga áldozott már le – felelte Pereszlényi úr elgondolkozva. Barna tekintetében értelem csillogott.

– Ki hitte volna, hogy Napóleon ennyi győztes csatát tudhat majd a háta mögött ily’ kevés idő alatt?

– Jó hadvezér, azt el kell ismerni – kortyolt bele a vendégünk is a borába.

– Fölháborító! Veszélyes hely az a Franciaország – csóválta a fejét apám. – Alig több, mint tíz éve hitszegő módon kivégezték az uralkodót is. Miféle népek élhetnek ott?

– Már más szelek fújnak – felelte Pereszlényi úr, s rám nézett. Tán feltűnt neki, hogy én is ott vagyok?

– Nem a leány előtt kellene ilyen dolgokról beszélnünk. Javaslom, menjünk át a szalonba! – Pereszlényi úr bólintott, s mind a hárman átsétáltunk az apám által említett helyiségbe. Édesapám a klavír[2] elé parancsolt, én pedig engedelmeskedtem neki. Miközben lágy melódiát játszottam, ők távolabb tőlem beszélgettek, szivaroztak.

Ebbe a látszólagos idillbe toppant be a bátyám, meglehetősen ittas állapotban. Ránk törte a szalon ajtaját, én pedig ugrottam egyet ültömben. Az egyik billentyűt erősebben nyomtam le a kelleténél, s a mély hang vészjóslón zengett a szoba döbbent csendjében.

Zsiga betámolygott az ajtón:

– Ó! Ó! E… elnézést… – hebegte, amikor tekintete találkozott Pereszlényi úréval. Zavartan beletúrt csapzott hajába, és idegesen vigyorgott.

– Fiam! – vett mély levegőt apám. – Elnézését kérem, uram! – mosolygott zavartan a vendégünkre, majd alkaron ragadta a bátyámat, és elhagyták a szalont. Úgy tűnt, apámat nem zavarta, hogy a jóhíremnek igencsak megárt, ha kettesben hagy engem egy idegen férfival.

Az úr érzékelhette a zavaromat, mert szó nélkül felállt, és kinyitotta az ajtót. Hálásan mosolyogtam rá, míg ő visszaült a helyére.

A csend tapintható, már-már kellemetlen volt. Magam elé bámultam, s vártam, hogy édesapám visszatérjen.

– Másnak képzeltem magát – hallottam meg hirtelen Pereszlényi úr mély hangját. Lassan rápillantottam, ő pedig egyenesen rám nézett. Furcsa, kifürkészhetetlen pillantása volt.

– Hogy érti? – kérdeztem halkan, majd megköszörültem a torkom és megismételtem: – Hogy érti? – Mindeközben az ölemben nyugtatott ujjaimat ropogtattam. Talán egy gyilkossal ülök egy szobában?

– Annak tudatában, amit magáról tudok – vonta össze a szemöldökét – jóval ledérebb és határozottabb nőre számítottam.

– Sajnálom, ha netán csalódást okoztam önnek! – sóhajtottam, és zavartan elkaptam róla a tekintetemet.

– Maga mindig ilyen szűkszavú volt?

– Igen – bólintottam – főleg az ismeretlenekkel.

– Ezt teljességgel meg tudom érteni – felelte, majd újabb csend telepedett ránk. – Nem csalódtam – szólalt meg hirtelen pár perc múlva.

– Tessék? – kaptam fel a fejem.

– Nem okozott csalódást nekem. Nem állhatom a kényeskedő, állandóan duruzsoló asszonyokat – mondta, én pedig bólintottam egyet. – Játszana kérem egy mélabús melódiát? – kérdezte, aminek én szíves örömest eleget tettem. Lelkesen járattam az ujjaimat a zongorán. Pereszlényi úr már nem figyelt rám, kifelé meredt az ablakon. Egyik lábát átvetette a másikon, és mélyen beleszívott a szivarba. Nem tűnt gyilkosnak.

Édesapám ekkor toppant be a szobába. Zavartan elnézést kért, majd tovább beszélgettek az úrral. Az esküvő dátumát is kitűzték, márciusra. Pereszlényi úr igyekezett engem is bevonni a társalgásba, de apám mindig úgy csűrte-csavarta a diskurzus menetét, hogy rólam elterelődött a figyelem.

Bori már a szobámban várakozott.

– Jól van, kisasszony? – kérdezte hirtelen, még alig léptem át a szobám küszöbét.

– Igen, jól. Márciusban lesz az esküvő. – Az ajtónak dőltem.

– Ó! – Bori keresztet vetett. – Hát miért adja épp ahhoz az emberhez magát az édesapja?

– Nem tűnik rossz embernek – feleltem elmélázva.

– Ne törődjön bele a kisasszony! Félek, hogy maga is annak a szegény nőnek a sorsára jut!

– Hiszen velem tartasz, Bori – mosolyogtam halványan. – Majd te megvédesz engem a rám leselkedő veszélytől – miközben segített átöltözni a lefekvéshez. – Mindent egybevetve nem volt kellemetlen este. Leszámítva a bátyám kis intermezzoját.

– Ó, hallottuk ám! A nagyságos úr lehordta Zsiga úrfit a sárga földig. – Ekkor hangosan kopogtak az ajtómon. Bori kinyitotta, és a bátyámmal találtam szembe magát.

– A kisasszony már lefekvéshez készülődik, Zsigmond úrfi – közölte a komornám.

– No! Nem egy cseléd fogja nekem megmondani, hogy beszélhetek-e a húgommal, vagy sem! – közölte arrogánsan.

– Engedd be, Bori! – szóltam, mire a komornám dühösen morrant egyet.

– Na, menj innen, te lány! – parancsolt rá Borira, én pedig intettem a fejemmel, hogy távozhat. Összébb húztam magamon a pongyolámat, és mélyet sóhajtottam:

– Ó, Zsiga!

– Te is szidalmakat akarsz szórni szegény fejemre? – kérdezte kissé drámaian, majd hátradőlt az ágyamon, és a tarkója mögé kulcsolta a kezét. – Ahhoz a férfihoz szán téged feleségül apánk?

– Igen. – Leültem az ágy szélére.

– Ő az, akinek eltűnt a menyasszonya évekkel ezelőtt, nemde? – nézett rám elgondolkozva. Bólintottam válaszul.

– Apánk igen körültekintően választott neked férjet. – Zöldesbarna tekintetében gúny csillant.

– Azt mondta, csak ő hajlandó engem feleségül venni – vontam vállat.

– Mégis ki más menne hozzá önszántából? – kérdezte cinikusan. – Aztán nehogy te is eltűnj! – nevetett fel.

– Nem hiszem, hogy megölt volna bárkit is – morfondíroztam.

– Miből gondolod? Boszorkány vagy tán? Kiolvastad a szeméből az igazságot?

– Nem, csak… nem tűnik gonosz embernek.

– Rozika, Rozika, nem ismered te az emberek lelkét – legyintett egyet.

– Valóban nem… – Majd komolyan ránéztem. – Azonban nem szabadna ennyi alkoholt innod.

– Áh! – Csettintett egyet a nyelvével, és a mennyezetet bámulta. – Az alkohol az egyetlen, mely elfeledteti velem a bánatom. No, meg a telt idomú hölgyek az éjszakában… – húzta kéjes vigyorra a száját.

– Tehetséges vagy. Ne pazarold el!

– Tehetséges?! Tehetséges?! – ült fel dühösen, és beletúrt a hajába. – Senki sem tart annak.

– Én szeretem a költeményeidet – mosolyogtam rá kedvesen.

– Tudom – sóhajtotta, majd kedvesen megpaskolta a kézfejem. – Bár elég lenne! – Felállt. – Azért én a körmére nézek annak a Pereszlényinek. Te vagy az egyetlen a családból, akit kedvelek. Mi lenne velem, ha te is eltűnnél? – kacagott fel könnyedén, majd az ajtó felé sétált.

– Írnál egy szép, megható verset az életemről – feleltem – s a nekrológom is rád bíznám.

– Nocsak-nocsak. A hallgatag húgomnak humora is van – vigyorgott, én pedig halványan rámosolyogtam.

– Jó éjszakát, bátyám!

– Neked is, Rozika! – majd távozott. Zsigával szinte egy sorson osztoztunk. Ez azonban nem jelentette azt, hogy alkalomadtán, ha úgy alakult, ne vetett volna engem a farkasok közé.

Vasárnap a helyi templomban gyűlt össze a város apraja-nagyja, hogy meghallgassa Miklós atya prédikációját. Hideg volt odabent. Szarvasbőr kesztyű fedte a teljes karom, egészen az ujjam hegyéig. Hosszú ujjú canezou[3] védte a nyakamat és a mellkasomat. A rózsaablakokon halványan beszűrődött a decemberi napfény. A bal oldali padsorban foglaltam helyet, a városi előkelőségek között. Hosszú idő után először jelentem meg a templomban, így várható volt, hogy sok szempár fog reám szegeződni. Igyekeztem úgy tenni, mintha mi sem történt volna, de a kutakodó tekintetektől egyre rosszabbul éreztem magam.

Mellettem ült a nővérem, Lujza, aki elgondolkozva méregetett engem. Igaza volt édesapánknak. Lujza az idők folyamán kiköpött másává lett. Ha reá tekintettem, olykor mintha apánk nézett volna vissza rám. Ugyanolyan kicsi, kissé közel ülő, barna szemei voltak, mint neki. Az állunk volt az egyetlen, mely hasonlóságot mutatott. Nővérem különleges éke a gyönyörű, dús, világosbarna haja volt, mely egészen leért a combja közepéig. Természetesen ezt kevesen látták. Idegesen fészkelődtem, a fapad hangosan nyikorgott alattam. Tekintetem az előttem lévő Bibliára szegeztem, nem kívántam a nővéremmel beszélgetésbe elegyedni.

– El sem hiszem, hogy Pereszlényi úrhoz mégy nőül – szólt suttogva, de a rosszallást a hangjából még így is kihallottam.

– Ma ki is hirdetik a templomban.

– Édesapánk igen gyorsan talált neked férjet azok után… – biggyesztette le a szája szélét, miközben lenézett a hasamra, majd közelebb hajolt hozzám, s a fülembe súgta. – A komornám hallotta, hogy rólad pletykálnak a városban. Ez nem tetszik nekem.

– Hiszen hamar eltűntem a vizslató szempárok elől – feleltem lehalkítva a hangom.

– Ha egyszer szárnyra kél a pletyka… – sóhajtott mélyet. – A mise után veletek tartunk. Beszédem van apánkkal – közölte, majd az atya beszélni kezdett, s elhallgattunk. Kerestem Pereszlényi urat a tekintetemmel, de sehol sem találtam.

Amint hazaértünk, Lujza, a rá jellemző vehemenciával közölte apánkkal, hogy nem tartja jó ötletnek, hogy engem Pereszlényi Vilmoshoz ad nőül.

– Nem járja, hogy leányok az apáikat számon kérjék, s azt ilyen hangsúlyban tegyék! – mondta apám mérgesen. – Nem tartozom neked magyarázattal! – csóválta a fejét, majd felnézett a kandalló fölött lógó, édesanyánkat ábrázoló festményre. Mintha választ várt volna a feleségétől.

– Édesapám, kérem, a legnagyobb tisztelettel – kezdett bele másképp a mondandójába a nővérem, miközben a szalonban lógó tükörben megigazította a tincseit – hiszen mindenki tudja, hogy az a férfi megölte a menyasszonyát. Kedveltem Améliát, igazán! – sóhajtott mélyet, mintha bántaná, ami vele történt. A nővérem tehát ismerte a vőlegényem egykori menyasszonyát? Többet is tudhat?

– Nem hiszem, hogy igaz volna – feleltem apám kurtán.

– A leány, azóta sem került elő!

– Erről nem nyitok vitát! – legyintett édesapám. – Még ilyen engedetlen gyermekeket! Azt hittem, ahogy egyre idősebbek lesztek, benő majd a fejetek lágya, de mindenki csak megkérdőjelezi az atyai döntésemet. – Megkeményedtek a vonásai. A kanapén ülve néztem, ahogy a két hasonló természetű ember egymásnak feszül.

Tudtam, hogy Lujza nem engem félt. Anyánk halála óta megromlott a kapcsolatunk. Jobban aggódott családunk társadalmi megbecsüléséért, mint értem. Rettegett annak gondolatától is, hogyha megbélyegeznek minket, velünk bukik.

– Drága apósom – kezdett bele mézes-mázos hangon a sógorom, Paál György, mire édesapám csak a szemét forgatta – szerintem ezt át kellene még gondolnia.

– A templomban már kihirdették, nem vonhatjuk vissza. S amúgy sem tenném! Milyen fényt vetne ránk, ha visszakoznánk? Mindazok után, amit Rozáliáról híresztelnek a városban, sajnos nem alaptalanul. Frigyre kell lépnie minél előbb, és tisztes asszonyént élnie!

– Bizonyára találna neki megfelelőbb férjet – mosolygott Lujza – vagy esetleg zárdába küldhetné – tette hozzá, mire halkan felszisszentem. Mindenki felém fordult, én pedig próbáltam a nyugtalanságomat köhögéssel palástolni.

– Zárdába? – vonta fel a szemöldökét édesapám. Úgy láttam, ez eszébe sem jutott.

– Igen. S akkor a lelke is megtisztulna a bűntől – Apánk tekintete felcsillant.

– Erre nem gondoltam… javasolhattad volna előbb is, leányom.

– Nem vont be a terveibe – közölte a nővérem sértetten.

– Az esküvő meg lesz tartva márciusban. Ebből nem engedek – közölte édesapám – s emlékezz csak vissza Lujza. A férjed családjának múltja sem makulátlan. Paál úr bátyjának neve felmerült a Martinovics-féle összeesküvők között! Szégyen!

– Hiszen nem volt semmi alapja! – felelte zavartan a sógorom.

– Így igaz! – közölte Lujza – az uram, és a családja egy szállal sem kötődött ahhoz az emberhez! – kelt a férje védelmére.

– Mégis engedtem, hogy feleségül menj hozzá. Rozáliát pedig Pereszlényi Vilmos úrhoz adom nőül. Ezzel a vitát lezártnak tekintem – hagyta figyelmen kívül a nővéreim szavait.

– Még jobban a szájára vesz minket a város, édesapám! – szólt kétségbeesetten Lujza, majd a kanapé karfájára dőlt, és zokogni kezdett. Apánk megvetően felhorkant, a nővérem hiába próbálkozott minduntalan ezzel a színjátékkal, átlátott a szitán. A férje kedvesen a hátát simogatta, és igyekezett megnyugtatni feldúlt asszonyát.

– Leányom, ne komédiázz! – rázta a fejét dühösen édesapám, miközben Lujza látványosan a férje karjaiba omlott. – Ilyen mutatvánnyal bármely vándorszínész társulat a köreibe fogadna – szólt gúnyosan.

– Rozi, hát neked nincs egy szavad sem? – sóhajtozott Lujza, miközben zsebkendőjével a szemét törölgette.

– Egyetértek édesapám döntésével – feleltem nyugodt hangon.

– Végre valahára, az egyik gyermekem legalább hallgat rám! – csapta össze megelégedéssel a tenyerét apám. – Meghívtam Pereszlényi urat a holnapi vacsorára. Szívesen látjuk magukat is – mondta, mire Lujza felháborodva felhorkant.

– Egy gyilkossal, egy fedél alatt?! – sápítozott. – Majd ha eljő’ a Végítélet napja!

– A sógorod lesz, akár akarod, akár nem – közölte édesapám. Láttam rajta, hogy unja Lujza hangulatingadozásait.

– Ha nem tudok édesapámra hatni, akkor mi távozunk! – szólt Lujza, s már az ajtón kívül voltak. Apám sóhajtva leült nem messze tőlem, és megmasszírozta a homlokát.

– A sírba kergetnek a gyermekeim. Bár itt lenne anyátok! Ő tudta, hogy kell bánni veletek. – Vett mély levegőt. – Legalább Mihály felől biztos lehetek.

– Holnap átjön vacsorára Pereszlényi úr?

– Igen – felelte kis idő múltán. – Szeretne kicsit jobban megismerni.

– Értem.

– Neked férj kell, neki a hozományod és az, hogy örököst szülj neki. A fattyadról egy szót se, megértetted? – nézett rám szúrós szemekkel.

– Igen, megértettem apám – bólintottam, majd magára hagytam.

Másnap kimentem édesanyám sírjához a kerítéssel körbekerített temetőbe, mely a városon kívül helyezkedett el[4]. Nagy pelyhekben hullott rám a hó, a fogaim össze-összekoccantak. Látványosan dideregtem a kabátkámban, miközben megközelítettem a családi sírboltot. Sokszor beszéltem édesanyámhoz és kértem a feloldozását, a bocsánatáért esedeztem, amiért akaratomon kívül, de közrejátszottam a korai halálában.

Lehunyt szemekkel ácsorogtam anyám sírja előtt, amikor megszólítottak:

– Üdvözlöm, Róza kisasszony! – mosolygott rám fekete fogaival Mihályiné. Ötvenes éveiben járó asszony volt, akit tetőtől talpig átitatott a pletykaéhség. Ő olyasvalaki volt, akit mindenki megvetett, de senki sem akart rossz viszonyt ápolni vele, nehogy napvilágra kerüljenek a kis titkai.

– Én is önt! – feleltem. – Elnézését kérem, de nagyon hideg van, ha nem bánja távoznék! – mondtam, s összedörzsöltem a bőrkesztyűs tenyerem, nehogy megfagyjanak az ujjaim.

– Önnel tartok egy kis szakaszon, ha nem bánja! – vigyorgott rám, s együtt sétáltunk a temető bejáratához. Tekintete hosszan elidőzött a hasamon, majd negédesen megszólalt: – Sokáig időzött a nagynénjénél. Bizonyára jól érezte magát a kedves rokonánál.

– Igen – mosolyogtam erőltetetten – rég láttam már a nénémet, s mivel egyedül él, szívesen látott engem.

– Kedves tőle – mondta úgy, mint aki nem hiszi el egy szavamat sem. Kinyitottam a temető kapuját, s már épp elköszöntem volna tőle, amikor újra megszólalt: – Tavaly nyáron láttam önt egy nagyon fess úriember társaságában. Hogy is hívták? – kutakodott az elméjében, pedig bizonyára tudta a választ. Mindenkit ismert, s igyekezett mindenkiről mindent megtudni.

– Gulyás Ádám huszár hadnagy – nyögtem ki. Megremegett a hangom, s ez az ő figyelmét sem kerülte el. Úgy körözött felettem, akár egy keselyű.

Óhatatlanul is eszembe jutott, hogy Ádám mily’ szenvedéllyel szidta a mindenki által csak korzikai jöttmentnek hívott Napóleont. Emlékszem, jómagam oly’ lelkesedéssel hallgattam, hogy bár életem során nem gyűlöltem soha senkit, ezt az ismeretlen férfit mégis képes lettem volna. A hadnagy, miután befejezte lelkes beszédét, mindig lágy csókot nyomott az orcámra, s azt mondta: Bocsásson meg, drága Róza, hogy e kedves lelkét, ily’ gyűlöletes beszéddel mérgezem.

– Ó, igen! Találkozott vele azóta? Kedves fiatalembernek tűnt! – terült szét a mosoly az arcán.

– Nem. A birodalmat szolgálja a Napóleon elleni háborúban – feleltem higgadtan, de még a neve említésére is hevesebben vert a szívem. Próbáltam minél kevesebbet gondolni rá, de szinte lehetetlennek tűnt. Még mindig szerettem őt.

– Mily nagy kár! Pedig olyan szép pár voltak – sóhajtott szomorúságot tettetve. – Örülök, hogy visszatért közénk a… a hosszúra nyúlt családlátogatásából. Isten áldja, kedves! – szólt, majd elindult a másik irányba. Majdnem összeestem idegességemben. Édesanyám mindig azt mondta rá, hogy vén szipirtyó. Milyen igaza volt!

Vajon milyen történetet fog rólam elterjeszteni Mihályiné a városban? A gondolatra azonnal gombóc nőtt a torkomban.

– Jól van, kedvesem? – kérdezte kedvesen a helyi doktor húga, Ágota asszony. Bájos arca volt, pedig már a negyvenes évei közepén járhatott. – Láttam, hogy az a rosszmájú teremtés kivetette magára a hálóját – bökött a fejével Mihályiné irányába. Világoskék szemében együttérzés csillant.

– Igen – feleltem szűkszavúan.

– Egyet se féljen, kedvesem – tette a kezét az enyémre – bármit is mondjanak a rossznyelvek, a bátyámmal mindig szívesen látjuk magát a házunkban.

– Köszönöm – feleltem meghatódva – igazán kedves önöktől! – Majd mélyet sóhajtott, és a temető irányába nézett.

– Az édesanyjánál járt, nemde? Ó, mennyire szerettük őt mindannyian! – mondta, mire bólintottam egyet. – Eljutott magához a hír, hogy szegény Takács Évike belehalt a gyermeke szülésébe?

– Igen. Pár nappal a hazatértem előtt temették el – mondtam szomorúan. Húsz esztendős volt csupán, annyi, mint most én.

– A bátyámat mélyen lesújtotta a halála. Megtett minden tőle telhetőt, de… – tárta szét a karját megadón. – Isten útjai kifürkészhetetlenek. Kimegyek a sírjához. Szerettem azt a leányt nagyon. – Könny csillant a tekintetében, majd elköszöntünk, s ment mindenki a maga dolgára. Élnek még nagyszerű emberek a világban.

Másnap este Pereszlényi urat vártuk vacsorára. Meglepődtem volna, ha Lujza és a férje tiszteletét teszi minálunk mindazok után, ami édesapám és a nővérem között történt. Apám még mindig ingerült volt, egész nap morgott az orra alatt.

– Nagyon elgondolkozott a kisasszony – mosolygott rám Bori, miközben én a tükörképem bámultam.

– Kérdeztél valamit? – kérdeztem kissé révetegen.

– Igen. Melyik ruháját óhajtja felvenni?

– Nem is tudom – vontam vállat. – Tudod, hogy sohasem érdekeltek igazán a ruhák. Felőlem ki is választhatnád minden nap, nem kell tőlem megkérdezned – húztam félre a számat kedvetlenül.

– Tudom, kisasszony, de nem dönthetek maga helyett.

– Legyen a cseresznyeszínű – feleltem unottan, majd újra a tükör felé fordultam.

– Tökéletes választás – felelte lelkesen Bori – nagyon szép lesz benne a kisasszony.

– Köszönöm!

Pereszlényi úr ugyanolyan jól öltözött és kifogástalan külsejű volt, mint a legutóbbi alkalommal. Nem szentelt nekem ezúttal sem túl sok figyelmet, édesapámmal, illetve Zsiga bátyámmal együtt az asztalnál vitattak meg számos olyan kérdést, melyről nekem nem kérték ki a véleményem. Csendesen falatoztam, miközben lopva a jövendőbeli férjemre pillantottam. Nehéz volt meghatároznom, hogy milyen ember is ő valójában, hozzám oly’ keveset szólt. Zsiga épp nem volt ittas, de próbált fontoskodni, mely törekvése édesapánk arcára enyhe megvetést csalt.

– Ön verseket ír? – kérdezte meglepve Pereszlényi úr.

– Igen – felelte pökhendibben a kelleténél – most is dolgozom valamin.

– Olvashattam már valahol a műveit?

– Ó, sajnos… sajnos még nem, de ami késik, nem múlik – kortyolt bele a borba, hogy a zavarodottságát leplezze. – Az én verseimnek úgy be kell érnie, mint ennek a mennyei nedűnek – forgatta a kezében a poharat megbabonázva.

– Zsigmond igen lelkes, ha költészetről van szó. Már-már túlontúl sok időt áldoz ezen kedvtelésének, ha engem kérdez. Azonban van énnékem egy másik fiam, Mihály, kiről már lehetséges, hogy hallott. Ő egy elismert költő – szólt büszkén édesapám, mire a bátyám ingerülten megfeszítette az állát. Mindig féltékeny volt Mihály sikereire.

– Valóban? – kérdezte Pereszlényi úr, miközben tekintetében egy kis megvetés villant meg, de lehet, hogy csak tévedek. – Járatlan vagyok a költészetben, de igyekszem majd a hiányosságomat pótolni – szólt. – S ön, Marosy kisasszony? Folytatja a családi hagyományt, s papírra veti legbensőbb gondolatait, a szívét emésztő érzéseit? – nézett felém, én pedig majdnem félrenyeltem a falatot, olyannyira megdöbbentem. Nem hittem, hogy emlékeznek még arra, hogy egy asztalnál ülök velük.

– Hogy én…? – nyögtem ki.

– Ön miben tehetséges? Úgy hallom, a két bátyja az írásban jeleskedik. S ön? – fúrta barna tekintetét az enyémbe. Olybá tűnt, mintha valóban érdekelné a válaszom.

– Rozika? – nevetett fel Zsiga, majd a poharát az asztalra csapta, és összefont karokkal hátradőlt. – A húgom a hallgatás nagy művésze. Ha kérdezik, összerezzen. Hát, mi másra vágyhatna egy férfi, mint egy olyan asszonyra, aki sohasem kérdőjelez meg semmit? – vigyorgott, én pedig lehajtott fejjel hallgattam a szavait. Ismertem már őt. Ha édesapánk megfeddte, vagy megalázta őt mások előtt, akkor keresnie kellett valakit, akit földbe döngölhet.

– Ó! Köszönöm, hogy felfedte előttem a menyasszonyom jellemét, így nem kell azon fáradoznom, hogy én magam ismerjem meg őt – felelte kissé cinikusan Pereszlényi úr.

– Szolgálatára – válaszolta a bátyám, én pedig felnéztem, s láttam, hogy újra a poharáért nyúlt.

– Elég lesz, fiam! – szólt rá édesapám. – No, azért hívtuk meg önt, hogy jobban megismerhessék egymást a lányommal. Ideje lenne átfáradnunk a szalonba, s amíg önök beszélgetnek, addig én megvitatom Zsiga fiammal, hogy mi a helyes viselkedés az asztalnál, s mi nem. – Szúrós szemekkel nézett a bátyámra, aki válaszul csak sóhajtott egyet.

Pereszlényi úrral leültünk a kandalló előtti székekre, míg apám és Zsiga távolabb foglaltak helyet. Éreztem a belőlük áradó feszültséget.

– Nem kerülte el a figyelmem… – kezdett bele a leendő uram a mondanivalójába, majd elhallgatott. Egyik lábát keresztbe vetette a másikon, és elgondolkozva bámulta a kandallóban pattogó tüzet. Megnyerő profilja volt. – Amikor a bátyja önt Rozikának szólította, kissé megremegett a szája széle – nézett rám az utolsó két szónál.

– Ó! – feleltem kissé kényelmetlenül.

– Amikor nem épp a leghízelgőbb jelzőkkel illette önt, akkor a szeme sem rebbent, de amikor Rozikának szólította, mintha egy kis ellenállást tanúsított volna. Talán önnek fel sem tűnt. – Az arcomat fürkészte.

– Megvallom őszintén, nem… nem állhatom, ha Rozikának hívnak – feleltem kissé megszeppenve. Néha gyűlöltem, hogy ennyire félénk vagyok, de nem volt mit tenni, így éltem az elmúlt hét évem.

– Miért nem mondja meg a bátyjának, hogy nem szereti, ha így becézi? – fűzte össze az ujjait az ölében.

– Nem is tudom – vontam vállat. – Ő így szereti, én meg beletörődtem, azt hiszem.

– Értem, szóval ön egyszerűen csak belenyugszik dolgokba. Talán önnek van igaza – mondta, s szívesen reagáltam volna rá, de volt egy gombóc a torkomban, amitől nagyon sokszor nem jutottam szóhoz. – Hogy szereti, ha szólítják?

– Rózának – feleltem – a Rózát szeretem. Édesanyám hívott így – mosolyogtam halványan az emlék hatására.

– Akkor hát – szólt, én pedig ránéztem. Halvány mosolyra húzta a száját. – Így fogom szólítani önt, mert ha nem, még a végén felemelné a hangját velem szemben – évődött kedvesen – s akkor tán jaj lenne szegény fejemnek.

– Köszönöm – köszörültem meg a torkom, de nem bírtam megállni, hogy a szám széle felfelé ne görbüljön. – S ön hogy szereti, ha szólítják?

– A Vilmos megteszi – mondta, majd rám meredt. – Nem akarja megkérdezni?

– Mit? – ráncoltam zavartan a homlokom.

– Hogy én tettem-e azt, amiről mindenki azt feltételezi, én követtem el? – könyökölt a szék karfájára, miközben állát a tenyerén nyugtatta. Áthatóan nézett. Zavarba hozott.

– Ha megkérdezném, bevallaná az igazat?

– Ön mit gondol?

– Miért érdekli a véleményem?

– A feleségem lesz, s tudom, hogy nem önszántából, hanem atyai nyomásra kell hozzám kötni az életét, de akkor is kénytelenek leszünk a házasság rögös ösvényén együtt végig menni. Az igazat akarom hallani!

– Szerintem nem ön tette – feleltem őszintén, mire elismerően lebiggyesztette a szája szélét, és bólintott egyet.

– Nos, azok után, hogy e kényes témára terelte a szót, nekem is lenne egy kérdésem önhöz – egyenesedett ki. Különös ember…

– De – de ön hozakodott elő ezzel – vontam össze a szemöldököm értetlenül, ő azonban csak vállat vont. Összezavart.

Halványan elmosolyodott, de nem felelt.

– Mi érdekli pontosan? – adtam meg magam.

– Szereti még azt a férfit, akivel közelebbi viszonyba került? – kérdezte, mire tetőtől-talpig elvörösödtem, s elfordítottam a fejem. Hogy kérdezhet ilyesmit?

– Nem illik egy hölgyet a legbensőbb érzéseiről faggatni, uram! – suttogtam zavartan.

– Oly’ rég voltam már vendégségben, hogy talán elfelejtettem az illemet – felelte, de kicsit sem érezte rosszul magát. A tekintetét magamon éreztem. – Tehát szereti még – szólt, majd egy kis csend telepedett közénk. – Nincs kifogásom ellene.

– Tessék? – meredtem arra a különös férfira.

– Nincs kifogásom az ellen, ha másba szerelmes, csak ne legyenek feltűnőek az afférjai, ha kérhetem – közölte szenvtelenül.

– Hiszen… – hebegtem, mire halk krákogást hallottam a hátunk mögül. Édesapám állt ott, bizonyára úgy vélte, hogy eleget társalogtunk kettesben Pereszlényi úrral. A vőlegényem felállt, meghajolt, majd távolabb sétált, hogy édesapámmal váltsanak pár szót, én pedig ott maradtam egyedül a gondolataimmal. Sóhajtva hátrahajtottam a fejem. Csak Ádámra és a lányunkra bírtam gondolni. Hogy mehetnék feleségül ehhez az emberhez, amikor a szívemben már van férjem, s van egy közös gyermekünk?

A könnycseppek megállíthatatlanul folytak végig az orcámon, a nyakamon át a mellkasomig. Próbáltam megnyugodni, a szám vékonyra összepréselni, miközben hallgattam a férfiak elmosódott hangfoszlányait a hátam mögül. Sietősen letöröltem a könnyeimet, s mély levegőt vettem. Drága Juliskám, remélem jó sorod van!

Mielőtt Pereszlényi úr hazaindult volna, még illedelmesen jó éjszakát kívánt nekem, majd távozott.

– No, húgom! – A bátyám leült oda, ahol korábban a vőlegényem ült. – Mit gondolsz a leendő uradról? Még mindig nem látod őt elvetemült gyilkosnak? – bazsalygott.

– Fiam! Fiam! – lépett apánk a háta mögé, és kissé megsuhintotta a fia homlokát.

– Miért kaptam? – kapott a fájó ponthoz ingerülten Zsiga.

– A vendégünk nem rég távozott csupán, s te máris azt várod el a húgodtól, hogy szidja azt az embert, aki az ura lesz? – A kandalló elé állt, és onnan méregetett minket. – Ne akard Rozáliát Pereszlényi úr ellen hangolni. Tudom, hogy csak a magad szórakoztatására tennéd – csóválta a fejét. – A húgod igen befolyásolható jellem! Ne tetézd a bajt.

– Maga nagyon rossz véleménnyel van rólam, apám – dünnyögte.

– Ha elmennél és harcolnál az ellen a korzikai ellen, akkor büszke lehetnék rád! Ehelyett itt lopod a napot.

– Azt akarja, hogy megölessem magam?!

– Akkor tán mondhatnék rólad valami elismerőt is – sóhajtott mélyet. – Ami pedig téged illet, lányom – nézett rám – Pereszlényi úr meg van veled elégedve.

– Valóban? – kérdeztem meglepve.

– Épp olyan feleségre vágyik, mint amilyen te vagy – felelte, bár nem tudtam, hogy a szavai hízelgőek e rám nézve, vagy sem. – Meg kell valljam, kissé aggódtam amiatt, hogy a hallgatag természeted majd elijeszti. De úgy tűnik, neki ennyi épp elég.

– Mégha egy gyilkos is, ugyebár – tette hozzá Zsiga rosszindulatúan, apánk pedig dühösen felmorrant:

– Nem gyilkos! S tudd meg fiam, többet ér, mint te valaha is.

– No és miért? Beavatna engem is a titokba? – kérdezte gúnyosan a bátyám, majd végigsimított a haján.

– Jó kapcsolatokkal rendelkezik.

– Csak amiatt nem kötötték föl – jegyezte meg a bátyám epésen.

– Elveszi a lányomat feleségül annak dacára, hogy szárnyra kélt róla a pletyka. Nekem ennyi elég. – Majd Zsigára sandított. – Inkább azt mondd meg, meddig jársz még a nyakunkra?

– Épp dolgozom valamin – felelte komolyan. – Tudom, hogy végre valahára olyan művet alkotok, ami mindenki tetszését elnyeri majd – dörzsölte össze a tenyerét boldogan. – Arcon csókolt a Múzsa.

Ismét? Hány és hány alkalommal mondta már ezt…

– Fiam! Tehetség híján csak elvesztegeted az idődet – csóválta a fejét apánk, mire Zsiga hirtelen felállt, s lelkesen elé lépett.

– Meglátja, édesapám! Büszke lesz rám! – vigyorgott, majd jó éjszakát kívánt, s felment a szobájába.

– Tudod, min dolgozik épp? – kérdezte tőlem.

– Nem tudok semmiről – feleltem – nem szokott beavatni a terveibe.

– No ideje, hogy nyugovóra térj. Jó éjszakát, Rozália!

– Önnek is, édesapám! – Felálltam, majd távoztam. Utoljára tizenhárom éves koromban ölelt meg, s adott atyai csókot a homlokomra. Azóta a ridegsége falat emelt kettőnk közé.

1  1805. december 2 án Austerlitznél zajlott a „három császár csatája”, ahol Napóleon fényes győzelmet aratott I. Ferenc és I. Sándor hadai felett.

2  Zongora.

3  Akkortájt a ruhák elöl és hátul mélyen kivágottak voltak, így a nők mell alatt végződő, hosszú ujjú kabátkával védték magukat a hideg ellen.

4  Mária Terézia magyar királynő 1777-es rendelete alapján a temetők a településeken kívül helyezkedhettek el.

II. Fejezet

1806

Az esküvő

Napóleon személye továbbra is izgalomban tartotta a közvéleményt. Az austerlitzi csatát követően, 1805. december 26– án Pozsonyban megszületett a háborút lezáró békeszerződés. A Pozsonyi béke értelmében a Habsburg Birodalom elvesztette összes itáliai területét, lemondott Tirol, Vorarlberg és Dalmácia tartományokról. Ausztria hatalma meggyengült a német területeken.

A történelem színpadán átrendeződtek a díszletek, én mégis csak az esküvőmre tudtam gondolni. Bár kedveltem Pereszlényi urat, még sem vágytam arra, hogy nőül menjek hozzá. Még mindig szerettem Ádámot annak dacára, hogy elfeledett engem. Vágytam az ölelésére, a csókjára, és el sem tudtam képelni, hogy egy másik férfival ugyanazt átélhetem, amit ővele. Gulyás hadnagy volt az első szerelmem, ő volt az, aki mellett többnek érezhettem magam. Azzal, hogy ő eltűnt, ez az érzés is tovaillant.

Egy kissé szeles, márciusi napon eljött az esküvőm napja. Drága komornám olyan gyászos képet vágott, mintha a temetésemre készülne. Szomorúan bújtam bele a lila színű, a hónom alatt arany selyemszalaggal megkötött menyasszonyi ruhámba. Bori a hajamat csigákba csavarta és kontyba tűzte, itt-ott virágokkal díszítette.

– Én megyek férjhez, mégis te itatod az egereket? – mosolyogtam rá, bár magam is ideges voltam. Csupán néhányszor találkoztam Pereszlényi úrral, de nem ismertem meg a jellemét olyannyira, mint szerettem volna. Hiába volt kedves, volt benne egyfajta hűvös távolságtartás.

– Olyan szép a kisasszonyka – hüppögött halkan, miközben felkarjával a könnyeit törölgette.

– Köszönöm, de tudom, hogy nem ezért sírsz – feleltem együttérzőn, majd felálltam, s kedvesen rámosolyogtam – mi bánt mondd? Hisz’ velem tartasz!

– Tudom – vett mély levegőt – de féltem magát! Nem jó ember a leendő ura én mondom.

– Miből gondolod? Nem is találkoztál még vele.

– Nem, de…de ha ön is eltűnik én… én… – lengette az öklét a levegőben – ha a pokolra jutok is, de…

– Bori, kérlek, nyugodj meg – kérleltem – így is ideges vagyok – sóhajtottam mélyet – köszönöm, hogy ennyire aggódsz értem, de először a mai napon szeretnék túl lenni…

– Igaza van… sajnálom… – felelte kissé szégyenkezve, én pedig visszaültem, hogy még kicsit csinosíthasson rajtam. Ránéztem a tükörből.

– Tudom, hogy nagyon kevesen vesznek majd részt az esküvőn. Egy kétes erkölcsű nő, és egy feltételezett gyilkos nagy napján – szóltam rezignáltan – de nem is bánom. Nincs kedvem a vizslató szempárok előtt parádézni. A templomi szertartás után azonnal átköltözöm az új házamba – meredtem magam elé – édesapám végre valahára megszabadul tőlem. Talán így lesz a legjobb. Ideje, hogy saját háztartást vezessek.

– Ne mondja ezt… Marosy úr szereti magát…

– Édesapám szeretete kihunyt irányomba, amikor édesanyám meghalt – mondtam nyugodt hangon.

– Talán egyszer minden megváltozik majd… – csuklott el újra a hangja.

– Ó Bori! – csóváltam a fejem.

– Csak meghatódtam – vett mély levegőt – ön nagyon szép menyasszony – harapott az alsó ajkába – én már az új otthonában fogok várni önre.

– Köszönöm – öleltem át – bárcsak Magda néni is részt venne az esküvőmön – majd mély levegőt vettem, és körbenéztem a szobámban – oly’ rég láttam már őt. Míg édesanyám élt, gyakorta meglátogatott minket.

– Olyannyira hasonlítottak az édesanyjával, hogy néha össze is kevertük őket.

– Ők nagyon jó testvérek voltak – sóhajtottam mélyet.

Elbúcsúztam gondolatban minden tárgytól, végighúztam az ujjamat az ágytámlán. A gyermekkoromat, s az elmúlt két évet itt töltöttem. Mától minden más lesz… jobb vagy rosszabb? Csak Isten a megmondhatója. Hosszan kifújtam a levegőt, majd kiléptem a szobámból. Édesapám, Zsiga, Lujzáék és Mihályék az előtérben vártak rám. Elismerő pillantással illettek, bár senki sem mondott egy biztató szót sem. Egyedül a sógornőm, Orsolya szorította meg kedvesen a kezem.

– Indulhatunk? – kérdezte édesapám. Mintha egy pillanatra elérzékenyült volna, de bizonyára csak én szerettem volna ilyen érzelmet látni az arcán, büszkeséget a tekintetében.

– Igen – feleltem. Feldíszített hintóval mentünk a templomig. Édesapámmal és Zsigával utaztam egy kocsiban, a többiek a sajátjukkal mentek az esemény helyszínére.

Nagyon izgultam, de nem volt kinek kiöntenem a lelkem. A lábam idegesen dobogott a kocsi padlóján. Édesapámon láttam, megkönnyebbült, hogy végre túl ad rajtam. Zsiga hirtelen a térdemre rakta a kezét és kedvesen rám mosolygott. Azonnal abbahagytam addigi tevékenységem, és csak nyugtalanul bámultam kifelé. Nem ez az esküvő volt az, melyről kislány korom óta ábrándoztam, melyről édesanyám mesés történeteket mesélt. Ez olyan rideg volt és személytelen. Szeretetre és szerelemre vágytam. S még az időjárás sem volt kegyes hozzánk. Egyre jobban feltámadt a szél, apró szemű eső kopogott a hintó tetején. Könnyek gyűltek a szemembe ha arra gondoltam, milyen szép is volna, ha Ádám várna az oltárnál.

Beléptünk a templomba. Meglepődtem. Foghíjas, már-már üres helyiségre számítottam, de a helyiség telis-tele volt vendégekkel. Mindenki kíváncsian méricskélt minket. Felharsant az orgonaszó, én pedig szelíd léptekkel közeledtem Pereszlényi úr felé. Leendő uram ugyanolyan elegáns volt, mint mindig. Tekintete az enyémet fürkészte, próbált nyugodtnak tűnni. Éreztem, ahogy a piros pír elönti az arcomat, a szívem dobogását a fülemben hallottam. Majdnem összerogytam. Bár elfuthatnék messzire!

Amikor megálltam mellette, elismerően végigmért, majd halványan elmosolyodott.

– Levegőt vegyen, ha kérhetem – súgta, mire elmosolyodtam, s valamiért jobban éreztem magam. Cinkosan rám kacsintott, majd a papra nézett. Talán megkedvelhetjük egymást?

Hamarosan Pereszlényi Vilmosné lettem. Nem ünnepeltettük magunkat, csak beültünk a hintóba, s útnak indultunk az új otthonom felé.

– Meglepett, milyen sokan részt vettek a szertartáson – szólt elgondolkozva Vilmos. A férjem…

– Engem is – feleltem.

– Másra számított, nemde? Maga is szerelemből akart házasodni, mint a magához hasonló fiatal leányok – jelentette ki az uram, én pedig mélyet sóhajtottam, majd rámeredtem. Most már hozzá tartozom.

Szemben ült velem, kissé széttárt lábakkal, a sétapálcáját ráfektette a combjaira.

– Tudtam, hogy mire számíthatok – mondtam, miközben szomorúan beleharaptam az alsó ajkamba.

– Bizonyosan? – sandított rám, de nem válaszoltam, így annyiban hagyta a dolgot – remélem, szeretni fogja az új otthonát.

– Bizonyára így lesz – feleltem üres frázissal, mire bólintott egyet válaszul.

Az út végéig nem szóltunk egymáshoz. Nem volt túl sok mondanivalónk egymás számára. Nekem szükségem volt egy férjre, aki mellett tisztes asszony lehetek, neki pedig egy feleségre, megfelelő hozománnyal. Sajnos mind a kettőnknek kétes hírneve volt, így nem hittem, hogy a társaság visszafogad minket a köreibe.

A Pereszlényi ház egy fehérre meszelt, sötétbarna tetős, kétszintes épület volt, mely előtt egy park terült el.

A bejárat előtt felsorakozva vártak ránk a cselédek, hogy üdvözöljenek minket, s legfőképp engem, a ház új asszonyát. Borika már ott állt egyenes háttal, halványan mosolyogva a többiek között. Legalább egy ismerős arc. Ez valamelyest megnyugtatott.

– Kérném a figyelmüket! – szólt a férjem, s immáron az összes cseléd ránk figyelt – bemutatom önöknek a feleségemet, Róza asszonyt. Mától fogva a háztartás ügyes-bajos dolgaival, kérem, őt keressék! Ő a ház úrnője! Szolgálják őt ugyanolyan tisztelettel, ahogy engem is! – mondta, mire az összes cseléd meghajolt. Ezt követően Vilmos bemutatta nekem a komornyikját, egy idősebb férfiembert, aki büszkén feszített az egyenruhájában. Utána következett a házvezetőnő, a szakácsnő, a cselédlányok, kocsis… zsongott a fejem a sok új névtől. Amikor megálltam Bori előtt, szélesen egymásra mosolyogtunk.

– Köszönöm, mindenki menjen a dolgára! – közölte a férjem – kivéve önt, Tóth asszony – nézett a házvezetőnőre, aki szigorú arccal, s komoly, elhivatott tekintettel nézte az urát – mutassa meg a feleségemnek a szobáját – parancsolta.

– Igenis, uram – majd rám nézett – kérem asszonyom, kövessen. Megmutatom önnek a lakosztályát – szólott. Borika és én utána siettünk.

– Már szépen berendeztem – súgta nekem a komornám lelkesen, én pedig hálásan bólintottam. Mi lenne velem nélküle?

Felsétáltunk a bejárattal szembeni lépcsőn, majd jobbra fordulva beléptünk a harmadik szobába. Egy tágas, fényes, gyönyörű helyiség fogadott. Balra egy nagy ágy kapott helyet, azzal szemben egy toalettasztal, mellette szekrények álltak. Kétszer nagyobb volt, mint a régi szobám édesapám házában.

– Óhajt valamit asszonyom? – kérdezte Tóth asszony, miközben a kulcsok az övére erősítve csörögtek-zörögtek.

– Szeretnék megfürödni – feleltem. Alig vártam, hogy elmerüljek egy forró fürdőben. Hűvös volt odakint. A fejem tompán lüktetett.

– Természetesen – felelte – ha a továbbiakban nincs rám szüksége, akkor mennék a dolgomra.

– Nem. Köszönöm – szóltam, majd a házvezetőnő magunkra hagyott minket Borival.

– Gyönyörű ez a szoba! – hordoztam végig a tekintetem a szépen berendezett helyiségen – egyszerűen pazar! Legalább kétszer akkora, mint a régi szobám.

– A ház úrnőjének lakosztály dukál – mosolygott Bori kedvesen.

– Te meg vagy elégedve a sajátoddal? – kérdeztem.

– Igen – bólintott – köszönöm, hogy sikerült közben járnia az érdekemben, és saját szobát kaphattam.

– Az érdem Pereszlényi úré – feleltem, majd a hatalmas szekrényhez léptem és kinyitottam. Már ott sorakoztak a ruháim szép, rendezett sorban – mindent sikerült áthoznotok?

– Igen, kisasszony… vagyis asszonyom – szólt mosolyogva.

Hamarosan kopogást hallottunk az ajtó felől.

– Uram – nyitotta ki Bori.

– Köszönöm, magunkra hagyhatsz minket – mondtam neki, mire ő távozott.

– Érdeklődnék, hogy meg van-e elégedve a szobájával? – kérdezte hátra fűzött ujjakkal. Őszinte érdeklődést láttam a tekintetében.

– Igen. Nagyon szép, köszönöm – feleltem kissé zavartan.

– Édesanyámé volt. Nagyon szerette ezt a szobát – nézett körbe – szerette a virágos motívumokat – utalt ezzel a szőnyegen lévő nagy tulipánokra, s a tapétán is itt-ott fellehető margarétákra – csak úgy hívta, hogy a virágos szoba – tette hozzá, s a szemében egy pillanatra szomorúság csillant – az én szobám, az öné mellett van – mondta, majd az ágy melletti ajtóra mutatott. Nem is akartam belegondolni abba, hogy ilyen közel lesz majd hozzám éjjelente… reméltem, hogy nem akarja majd rám erőltetni magát. Azonnal görcsbe rándult a gyomrom.

– Értem – szóltam, s megköszörültem a torkom – épp fürdéshez készülődöm…

– Igen, tudok róla. Hamarosan felhozzák önnek a fadézsát – válaszolta – nem is zavarom tovább. Vacsora este hét órakor. Fácán lesz. Remélem, szereti.

– Igen – bólogattam.

– Kellemes pihenést kívánok – majd magamra hagyott. Zavartan az ágyam melletti ajtóra meredtem. Vajon zárva van? S ma este… ma este át kell esnem a nászéjszakán? Hogy is tudnám magam odaadni egy olyan férfinak, akit nem szeretek? Akiért nem ver hevesebben a szívem? Mivel már tudtam, hogy milyen szerelemmel szeretni, s úgy eggyé olvadni egy férfival, elképzelhetetlennek tartottam, hogy Vilmos és én… hogy mi, élvezzük egymás társaságát a hálószobában.