© 2023 Fiala Borcsa

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2023, 2025

Borítóterv és illusztráció © Bernát Barbara

Második kiadás

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-027-6

TARTALOM

– 1. FEJEZET –
„Mindenkinek jár egy utolsó kívánság!”

– 2. FEJEZET –
„Hogyisne! A múltkor is felgyújtottad a konyhát!”

– 3. FEJEZET –
„Te érted, mit beszélnek a fák?”

– 4. FEJEZET –
„Holnap délig lopd el Ráday Gedeon felöltőjét, aztán hozd ide nekem!”

– 5. FEJEZET –
„Olyan síri csend van, mintha lekapcsolták volna a világot.”

– 6. FEJEZET –
„Honnan szalajtottak téged, hogy nem ismered fel a pandúrokat?”

– 7. FEJEZET –
„Reggelig roptam a pandúrok orra előtt. Sőt: az egyik még táncolni is felkért!”

– 8. FEJEZET –
„Írjátok fel gyöngybetűkkel: a betyárok világa!”

– 9. FEJEZET –
„Ők az én új, választott családom. Jobb híján…”

– 10. FEJEZET –
„Választhatsz: puskagolyó által vagy a hidegtől akarsz meghalni?”

– 11. FEJEZET –
„Szevasztok, betyárrajongók! Most SzuperZsivány mesél nektek.”

– 12. FEJEZET –
„Ejj, de ismerős nekem ez a pofa…”

– 13. FEJEZET –
„Öveket becsatolni, akcióra felkészülni, vigyázz, kész, rajt: INDULUNK A BEVETÉSRE!”

– 14. FEJEZET –
„Az én legkedvesebb karácsonyom az volt, amikor az apám úgy bekarmolt már délelőtt, hogy a kocsmában elnyomta a buzgóság …”

– 15. FEJEZET –
„Ezért még meglakolsz, veszett kutya!”

– 16. FEJEZET –
„Mindig is roppant gyanús voltál nekem, te kölyök!”

– 17. FEJEZET –
„Vér. Ez a vér szaga.”

– 18. FEJEZET –
„Reméltem, hogy eljössz… mielőtt túl késő lenne”

– 19. FEJEZET –
„A betyárok nem tudnak sem internetezni, sem repülőre ülni”

– 20. FEJEZET –
„A rettegett banda mind az öt tagja (Pityerész György, Pityerész Ferenc, Patkó Tamás, Oroszlán Bálint és Geszten Teréz) életét vesztette”

– 21. FEJEZET –
„Akció indul!”

– 22. FEJEZET –
„Hogy én mennyire imádom a puskapor- és a vérszag keverékét!”

– 23. FEJEZET –
„Hinnetek kell nekem, különben mind egy szálig odavesztek!”

– 24. FEJEZET –
„Ráday Gedeonnak sok szeretettel”

– 25. FEJEZET –
„A fák a mi védelmezőink. Mi pedig a fák őrzői vagyunk.”

– 26. FEJEZET –
„Ez SzuperZsivány legvégső blogbejegyzése”

– 27. FEJEZET –
„És sose feledkezz meg az erdőnek tett ígéretünkről”

– 1. FEJEZET –

„Mindenkinek jár egy utolsó kívánság!”

A legrettenetesebb nem az előző éjszaka volt, amikor a félelem olyan erősen mardosta belül, hogy egy szemhunyásnyit sem bírt aludni. Nem is az, hogy a gyomra és a torka is gombostűfejnyire szűkült az idegességtől, így még egy csepp vizet sem tudott magába erőltetni, úgyhogy most az egész teste ki volt száradva. Nem is a tömlöcében neszező patkányok, akik felbátorodva estek neki az ő ott hagyott utolsó vacsorájának. És nem a matrac nyirkos szalmájából áradó áporodott bűz, a korábbi halálraítéltek rémült verejtékének szaga.

Nem.

A legrettenetesebb az volt, hogy végig kellett haladnia a szájtáti tömeg sorfala előtt. Összekötözött kézzel, a veréstől sajgó tagokkal, ügyetlenül bukdácsolva. És hogy mindezt ő is végignézte. Hiába kérte, hogy maradjon otthon. Az volt a legelviselhetetlenebb.

Úgy tűnt, az egész falu eljött a kivégzésére. Férfiak, nők, gyerekek, öregek, suhancok lökdösődtek a legjobb helyekért, hogy lássák, amint hóhérkézre jut a bakonyi betyár. Amikor kivezették a tömlöcből, még csak a tömeg egybemosódó morajlását hallotta, ám ahogy közelebb ért a vesztőhelyhez, már egyes mondatokat is ki tudott venni, ha akarta, ha nem.

– Hulljon csak a férgese!

– Úgy kell neki. Most aztán megtanulja!

– Csinos! Igazán csinos. Be kár érte!

– Nézz csak oda, fiam, még pislogni se merj, nehogy elszalassz egy pillanatot is! Látod, ez a vége a komiszkodásnak! Úgyhogy embereld meg magadat, büdös kölke, különben te is így jársz – cibálta meg a tízévesforma fia fülét egy tagbaszakadt ember.

– Nem fogsz te többet rabolni, fosztogatni, nyavalyás!

– Milyen magas! Szép szál legény, azt meg kell hagyni – sóhajtott egy fiatal lány.

Csak Julcsi nem szólt egy szót sem. Állt rendületlenül, mint a szikla a viharban, büszkén, felemelt fejjel. Az arcán némán csorogtak végig a könnyek.

„Az akasztófa felé menet a legfőbb probléma az, hogy hiába igyekszel minél lassabban lépegetni, egy idő után mégis menthetetlenül megérkezel” – állapította meg magában Oroszlán Bálint, a bakonyi betyár, aztán idegességében még el is röhögte magát. „Hát igen, ez jellemző rám: még a bitófa árnyékában sem tudok megkomolyodni.”

– Nézzétek, hogy vigyorog! Ebből is látszik: a velejéig romlott!

– Maga az ördög!

– De milyen szép fogai vannak!

A pandúr a vállát szorítva kezdte volna feltaszigálni az emelvényre. Bálint felnézett. A reggeli szikrázó napfényben élesen kirajzolódott a bitófáról lelógó vastag kötél. Mellette a hóhérja állt. A fejére húzott csuklyától ugyan nem látta az arckifejezését, de Bálint biztos volt benne, hogy ábrázatán eltökéltség és szigorúság tükröződik. Mellén összefont két karja olyan vastag volt, mint egy-egy farönk. Ha ez a fickó megragadja őt, onnan már nincs menekülés.

Ahogy fellépett az első lépcsőfokra, a gerenda megnyikordult a csizmája alatt. A vesztőhelyet frissen, fenyőfából ácsolhatták, Bálint érezte a gyanta illatát. Furcsamód megnyugtató volt. Az erdő jutott róla az eszébe, a környékbeli végtelen rengeteg, ahová mindig el tudott bújni, ha valami a szívét nyomta. A fenyő szagától azonban nemcsak a lelke talált hirtelen békére, de eszébe is jutott valami.

„Hmmm… nem is rossz ötlet. Végül is egy próbát megér. Különben is, mit veszíthetek?”

Kirántotta magát a pandúr szorításából.

– Ácsi! Hékás! És az utolsó kívánság? Mindenkinek jár egy utolsó kívánság! – kiáltotta.

A tömeg felmorajlott. Mi tagadás, szerették a drámai fordulatokat. No, meg az sem volt ellenükre, hogy az esemény hosszabbra nyúlik, ráadásul ilyen lélegzetelállító fordulatnak köszönhetően. Lesz mit mesélni a szomszédos falubelieknek! Hogy fognak irigykedni, amiért náluk ilyen izgalmasak az akasztások! Igaza van a betyárnak! Mondja csak az utolsó kívánságát, hadd hallja mindenki! De vajon mi lesz az? A mátkáját akarja megcsókolni? Vagy utoljára még rágyújtana a pipájára?

A rab mellett álló két pandúr tanácstalanul nézett egymásra. Tudták, hogy az emberek nem különösebben szívelik őket, még a betyároknál is jobban gyűlölték a hatóság embereit. Ezért is segítették sokan a zsiványokat: az ellenségük ellenségei az ő barátaik – így okoskodtak. Muszáj lesz eleget tenniük az átkozott haramia kérésének, különben még a végén ők fognak pórul járni. Az egyikük nagy kegyesen, és jó hangosan, hogy a hátsó sorokban is hallani lehessen, azt kérdezte:

– Aztán mi lenne az utolsó kívánságod, te kutya fattya Oroszlán Bálint?

A tömeg lélegzet-visszafojtva figyelt, egy pisszenés nem sok, annyit sem lehetett hallani.

Bálint végignézett a csődületen. Minden szem őt leste. Azonnal megérezte: innentől nyert ügye van. Julcsira sandított. „Cseppet se félts, babám! Hamarosan újra találkozhatunk, ennél sokkal méltóbb körülmények között.”

– Hozzátok ide az én kedves lovamat, Szikrát! Hadd búcsúzzak el tőle.

– Ez igen. Ez szép dolog – mormogták páran a bajszuk alatt. Ha így szereti a lovát, mégsem lehet olyan rossz ember.

– Ezek szerint nincsen még a daliás bakonyi betyárnak szíve választottja? – sóhajtozott pár csinos menyecske.

– Micsoda történet kerekedik ebből! – dörzsölte a kezét néhány idősebb néni. Lesz mit mesélni!

A pandúr intett a társának, hogy amíg ő vasmarokkal fogja továbbra is a zsiványt, az eredjen a lóért. Szikra a kocsma udvarán volt kikötve, arra várva, hogy elárverezzék, miután a gazdájának beteljesedett a sorsa.

Igen szép állat volt: kicsi, de izmos, a szőre agyagsárga, a sörénye, mint a kender. Régóta nem volt lemozgatva, a járásán is látszott, ahogy a pandúr után lépdelt, hogy majd szétrobban a benne feszülő energiától. Az őt tengerként körbeölelő tömeg sem ijesztette meg, nem kapkodta a fejét jobbra-balra. Ennek a pandúr örült a legjobban, aki azóta félt a lovaktól, hogy gyermekkorában felrúgta egy deres. Megkönnyebbülve adta át a kantárszárat a betyárnak.

– Tessék, búcsúzzatok el. Örökre. Aztán irány a bitófa, te zsivány! – vigyorgott, kivillantva odvas, sárgás fogait.

Bálint összekötözött kezével, ahogy tudta, átölelte a lovát. A tömeg meghatottan nézte a jelenetet. A betyár az arcát Szikra sörényébe fúrta. Érezni akarta a melegségét, az otthonos illatát, a bőre alatt feszülő izmok keménységét. Mennyi kaland van már mögöttük!

És mennyi áll még előttük…

Ekkor súgott valamit Szikra fülébe, majd a két karjával erősen megszorította a nyakát.

A kis, fürge, izmos ló abban a szent minutumban felágaskodott a két hátsó lábára. A fiatal betyár úgy csüngött a nyakán, mint egy medalion. Szikra mellső patáival először balra rúgott, aztán jobbra, a földre terítve a két meglepett pandúrt.

Bálint egy másodperccel később már a hátán termett, ráhajolt a ló nyakára, a sarkával pedig megbökte az oldalát.

– Uzsgyi, Szikra!

Csak ennyit kellett kurjantania, a lovacska pedig boldogan iramodott neki. El innen, minél messzebb a tömegtől, a félelem bűzétől, ki a faluból! A hosszú napok tétlen ácsorgása után majd szétvetette a lelkesedés, hogy végre vágtathat, szaladhat, hátán a szeretett gazdájával. Menjenek csak, meg se álljanak a világ végéig!

Az emberek leesett állal bámultak az események e nem várt fordulatán. Na, erre aztán nem számított senki! Hohó, micsoda betyárunk van nekünk, a nemjóját! Bizony sokáig fogják még emlegetni az ő kis falujukat, talán még meg is verselik, balladákban fogják megénekelni, hogyan szökött meg Huszárokelőpusztán ilyen furfangosan a bakonyi betyár! A tömeg szép lassan feloszlott, ki a dolgára ment, ki a szomszéd faluba elmesélni a szörnyen izgalmas eseményeket, ki meg a kocsmába megtárgyalni a részleteket és a lehetséges következményeket a többi szemtanúval. Hamarosan persze kiderült, Oroszlán Bálintot jó páran ismerni vélték már zsenge gyerekkorából, izgalmas részletek tudódtak ki a származásáról (többen is kardoskodtak amellett, hogy grófi család szülötte), soha nem volt találkozók, rablások elevenítődtek fel a boroskupák mellett. Ahogy telt az idő és fogyott az ital, úgy nőtt Bálint fordulatos zsiványtetteinek száma és nagysága is.

Csak a két pandúr és a hoppon maradt hóhér állt jó darabig tanácstalanul a főtéren az üresen maradt bitófa tövében. Egyiknek sem fűlött a foga a kényszerű feladathoz: megvinni az elöljárójuknak a hírt, miszerint a bakonyi betyár túljárt az eszükön.

A bakonyi erdő fái között úgy cikázott végig Szikra, mint egy gömbvillám. Bálint tudta, ha egyszer sikerül bevetniük magukat a rengetegbe, bottal üthetik a nyomukat. A hatalmas, végtelennek tűnő, sűrű erdőségben ember legyen a talpán, aki rájuk akad. Azért így is egy jó órán keresztül hajtotta a lovát, míg le mert róla szállni, hogy egy hegyes szikla élén elnyiszatolja a kezét összefogó kenderkötelet. Megdörzsölte a csuklóján virító két mély, vörös csíkot. Eddig rendben volnánk, állapította meg, a bitófa alól megmenekült ugyan… de most hogyan tovább? A falujába nem térhet vissza, mert azonnal pandúrkézre jutna ismét.

„Nem mehetek haza soha többé…”

A szíve elnehezült a gondolattól, hogy nem láthatja sem az apját, sem az anyját, a testvéreit, és Julcsit sem, legfeljebb az éj leple alatt, titokban látogathatja a családját és a szerelmét.

„Hogy a fészkes fenében kerültem ekkora csávába?! Az az átkozott göbe tehet róla, az bizony! Az a szeszélyes és gonosz, sárban dagonyázó szörnyeteg, de legfőképpen a sanda képű gazdája, a Pista!”

A dolog ugyanis úgy állt, hogy volt Bálint falujában egy Mihalkó István nevezetű ember, aki disznókat tartott. A viselkedése miatt Bálintnak (és sok mindenki másnak is) már régóta a bögyében volt, ám egyik nap olyat tett, ami aztán az események hosszú láncolatát indította el, aminek eredményeképpen Bálint most magányosan bujkált a csípős őszi hidegtől dideregve. A betyárt a kilátástalan jövő úgy elszomorította, hogy szégyen, nem szégyen, de bizony ki kellett dörzsölnie egy kövér könnycseppet a szeme sarkából.

Ez a Mihalkó Pista igen goromba férfi hírében állt, a kanászgyerekekkel, akik a szolgálatába álltak, olyan rosszul bánt, hogy azok mentek volna inkább a kénköves ördöghöz a pokol disznajait őrizni, ha hívják őket, mert még az is jobb lett volna, mint a Pistát szolgálni. Mihalkó lehetetlenül keveset fizetett, kihasználva az ágrólszakadt fiúk kiszolgáltatottságát, és már a legkisebb dologért is vette a göcsörtös botját, hogy azzal vágja kupán azt, aki nem ugrott el idejében. Nem volt egy népszerű fickó, azt meg kell hagyni.

Ám az egyik piacos napon olyat tett, amit Bálint nem hagyhatott büntetlenül. Julcsi épp a zöldséges kofától tartott hazafelé, kezében két nehéz kosár krumplival, amikor a házak közötti szűk utcácskában szembejött vele a Pista. A férfi már messziről méregette éhes szemekkel a lányt, majd amikor az elment volna mellette, útját állta, hagymaszagú, kéretlen bókokat dörmögött neki, majd koszos ujjaival megcsipkedte Julcsi rémülettől kifehéredett orcáját. Mindezt a lány zokogva mesélte el este Bálintnak.

A heves vérmérsékletű fiúnak több se kellett, ha nincsen ott két cimborája, azon nyomban beront Mihalkó otthonába, hogy elégtételt vegyen. Másnap azonban jobb ötlete támadt. Meg fogja leckéztetni azt az ártány Pistát!

A legjobb barátját, Nudlit avatta be a tervébe. Hohó, micsoda móka lesz, dörzsölte a markát Nudli a részleteket hallva, ezt aztán sokáig fogják mesélni a faluban, ha sikerrel járnak, az biztos.

Kora reggel osontak Pista házához. Szerencséjük volt: az anyja nem sokkal előtte akasztotta ki száradni a mosást, gyerekjáték volt lelopni a kötélről Mihalkó ingét. Azzal uzsgyi a disznók karámjához. Ott röfögött, bokáig a sárban dagonyázva Mihalkó kedvenc malaca, a két mázsát nyomó büszkesége: Margaréta. Jó időbe beletelt, mire sikerült rászuszakolni az inget, meg egy olyan filckalapot, amilyet Mihalkó hordott állandóan a kopasz feje búbján, de tán még az ágyban is. Amikor elkészültek, szélesre tárták a karám ajtaját, és nagyot csaptak a Mihalkóvá maszkírozott Margaréta farára.

Az állat egy másodpercig meglepve állt, földbe (pontosabban sárba) cövekelt lábakkal. Aztán ijedtében szökkent egy nagyot, majd hatalmas súlyát meghazudtoló fürgeséggel uccu neki, szaladt, amerre látott. A két fiú meg a nyomában. A nagy sivalkodásra, meg Nudli és Bálint hangos hahotázására ki is nézett mindenki az ablakán, hogy aztán hasukat fogva nevessenek, hogy iszkol a kurta farkú Mihalkó, nyomában a két fiúval. Végigkergették a malacot a falu kanyargós utcáin, mindenki legnagyobb derültségére. A patakhoz érve azonban a disznó egérutat nyert, átugrott az árkon, és eltűnt a házak között.

A két fiú összenézett, aztán Nudli balra kanyarodva eredt utána, Bálint pedig jobbra.

„Igen, minden bizonnyal ott, annál a pontnál fordult rosszra minden” – töprengett most a hideg erdőben Bálint. Vajon ha ő is balra fut, akkor talán elkerülhette volna a sorsát?

Csakhogy be akarták keríteni a disznót, így aztán ő jobbra vette az irányt. A főtér felé. És annyira belefeledkezett a vidám csínybe, és még annyira dübörgött benne a bosszúszomj, amit a Julcsit ért gorombaság felett érzett, hogy nem figyelt a hangokra. Különben tudta volna. Egész biztosan tudta volna, hogy a főtéren pandúrok vannak. Akiket mindenáron el kellett volna kerülni.

Azok ugyanis minden fiatal fiút, férfit, akit csak nyakon tudtak csípni, már vitték is el katonának. Így folyt ez, kényszerből: ha rámutattak valakire, hogy márpedig az jöjjön velük, akkor nem volt a szegény embernek választása, azon nyomban besorozták, mehetett a seregbe szolgálni hat évre. Nem volt apelláta. Ha pedig szökni próbált, akkor bezupálták tizenkét évre. Ami azt jelentette, hogy ha húszévesen vitték el katonai szolgálatra, harminckét éves kora előtt bizony nem folytathatta az életét ott, ahol félbemaradt azon a napon, amikor elrángatták a falujából. Ha pedig másodszorra is megszökött, a dezertálást örök katonai szolgálattal büntették. Akkor nem volt mese, egyenruhában menetelve élhette le az egész életét.

Nos, épp egy ilyen kényszertoborzás folyt a főtéren, amikor Bálint a kis fahídon átszaladva a Mihalkó malaca után vetette magát, hogy aztán egyenesen belerepüljön a toborzók tárt karjaiba.

Mire kettőt pislogott, már meg volt pecsételve a sorsa: hat év a seregben.

Hatszor tizenkét hónap az anyja és az apja nélkül.

Több mint kétezer nap Julcsi nélkül.

Oroszlán Bálint két hétig bírta, akkor megszökött, vissza a szerelméhez, Julcsihoz. Mindösszesen három órát és nyolc percet tölthettek együtt, amikor jöttek érte a katonák, és visszazsuppolták a kaszárnyába. Ám ezúttal tizenkét évre. Újabb kilátástalan, egyhangú, komor napok következtek. Hajnalhasadtakor kürtszóra ébredés. Gyakorlatozás. Parancsszó. Fegyvertisztítás. Menetelés. Vigyázzban állás. Semmi nevetés. Ébredés. Gyakorlatozás. Parancsszó. Fegyvertisztítás. Menetelés. Vigyázzban állás. Semmi nevetés.

Egy hónap után újra megszökött.

Julcsi szívet tépőn zokogott: tizenkét évet még csak kibírt volna, de ha újra elkapják Bálintot, akkor soha többet nem látja viszont.

Bálint megesküdött, hogy nem megy vissza a kaszárnyába, kerül, amibe kerül. Nincs az az isten, hogy ő ott töltsön még egy percet ebben az életben. Tudta, aki kétszer is dezertált, és újra beviszik, az nemcsak hogy örökre katonaéletre lesz kárhoztatva, de büntetésül olyan kutyául bánnak vele onnantól, hogy ahhoz képest az addigi szolgálata vasárnap délelőtti mulatozásnak tűnik. Nem, semmiképp sem mehet vissza.

Hogy elkerülje a további balsorsát, elhatározta, hogy álruhát ölt. Elbújt az erdőben egy fa mögé, majd amikor arra ment egy kereskedő, a szolgálati fegyverével megállította, és elszedte tőle a hosszú kabátját, széles karimájú kalapját, de még a csizmáját is. Pontosabban elszedte volna… ha kicsit körültekintőbben jár el. Azt sajnos nem figyelte ki, mielőtt lecsapott, hogy a kereskedő pandúrokat bérelt fel, afféle testőrökként, akik nem sokkal lemaradva követték a gazdájukat.

Bálint, mire észbe kapott, már elveszett ember volt.

Nemrégiben nevezték ki ugyanis Ráday Gedeon királyi biztost, hogy felszámolja egyszer s mindenkorra a betyárvilágot. Ez a Ráday rettentő szigorú szabályokat hozott: akit bármilyen lopáson érnek, annak a sorsáról ott helyben a rögtönítélő bíróság döntsön, majd három napon belül hajtassék is végre az ítélet: jusson akasztófára a zsivány.

Így került hát a börtönbe, majd a bitó tövébe Bálint, ahonnan Szikra segítségével olyan furfangosan megszökött.

„A helyzetemet ez a legutóbbi fordulat bizony jelentősen leegyszerűsíti” – vetett számot az egyre fogyatkozó lehetőségekkel most Bálint. Az otthonába, a falujába – legalábbis fényes nappal, egyedül, álruha nélkül, fegyvertelenül – soha többé nem térhet vissza. Ha ismét elkapnák, az a biztos véget jelentené.

„Hát, ha betyárnak kezelnek, akkor bizony betyár is leszek” – döntötte el. Már régóta rebesgették a szomszédos faluban, Huszárokelőpusztán, hogy az erdő mélyén zsiványok tanyáznak. Nincs is más dolga, mint megkeresni őket, és megkérni, hadd csatlakozzon hozzájuk. Elvégre, maga is afféle haramia már, biztosan befogadják maguk közé őt is.

A szüleinek majd megüzenteti, hogy ne keressék, mondjanak le róla, mintha halott volna, úgy gondolkozzanak felőle.

Julcsival meg… Biztosan lesz majd valahogy. Majd titokban találkoznak az ő betyárbarlangjában.

„Igen, miért is ne élhetnénk mi ketten boldogan, törvényen kívül? Hátha most már nem lesz semmi baj.”

Csakhogy a betyárélet ritkán végződik happy enddel. Sőt, ami azt illeti, eddig még sohasem történt így.