Horváth Florencia

Hiátus

– részlet –

KALLIGRAM

A szerző a kötet megírásakor a Petőfi Irodalmi Múzeum Móricz Zsigmond alkotói ösztöndíjában részesült.

A kötet megjelenését a Ferencvárosi Önkormányzat támogatta.

© Horváth Florencia, 2025
© Pesti Kalligram, 2025
ISBN 978 963 468 553 1

Letéptem ezt a hangaszálat
Már tudhatod az ősz halott
E földön többé sohse látlak
Ó idő szaga hangaszálak
És várlak téged tudhatod

Apollinaire – Búcsú
Vas István fordítása

Fehér sziklák

Higany vagyok, fény vagyok, csík vagyok, mész vagyok, föld vagyok

Anyám a víz alján fekszik, lebeg a szíve. Nem látom magamat

a tükörben, ha rá gondolok, nem látom őt magamban. Hiába áll

az ember két félből, nem lehet egyik sem. Anyám a vízszint

alján lebeg, cafatokra fut szét a teste. Egy élet óta ismerem,

megtanultam beszélni és nem beszélni róla. Egyik sem jó,

egyik sem elkerülhető, egyik sem elkerülhetetlen.

Föld alá, víz alá vagyok nyomva, ő az egyik gyökérszál, aki lehúz,

ő a hínár, ami miatt nem jöhetek felszínre, mert rácsavarodott a lábamra.

A testem téglafal. Akivel találkozom, rombolja vagy tovább építi.

Csont vagyok és szén és mész és szél és fű és nap és hegyek.

Az állatok ismerik ezt, meg a kannibálok. Megenni, felvagdalni

egy másik embert.

Az ablak melletti polc legtetejére tettem, hogy jól érezze magát.

Onnan figyeljük egymást, felülről néz, ahogy általában,

ahogy nézett kiskoromban, és ahogy nem engedte meg, hogy elkerüljem.

Apámmal nagyjából ugyanakkorák vagyunk centiméterben,

apámmal nagyjából ugyanakkorák vagyunk májban, tüdőben, vérben.

Benzint adott, én szavakat. Amit továbbviszünk, nem hiszem, hogy létezik.

Esténként gonosz állatok szívják ki vérem. Sok van, nagyon sok,

nem kellene ennyi. Belső zuhany, segít holnappá lenni. A testem téglafal.

Csont vagyok, mész vagyok, csík vagyok. Az alapkő lerakásánál

senki sem fotózott. Aki hozzám ér, abból vagyok. Aki belém rak,

belém nyom egy szálat, egy fogpiszkálót, egy tűhegyet, rám ragasztja, ami ő.

Korty víz vagyok, így könnyű megfulladni indák nélkül is.

Azt mondják, ez a legrosszabb halál, mert szembe lehet nézni

a szint alatt egy másik alakkal. Aztán elindul a foszlás. Rablók és banditák

a bőröm alatt. Kiássák, kocogtatják a csontjaim. Gyilkos, az összes gyilkos.

Pad vagyok, amin sose szárad meg a festék.

A születés pillanatától elvágódtunk. Ha valaki fel akar dőlni, elkaphatják,

de attól még tovább fúj felé a szél. A családi kripta sem az ürességtől,

hanem egymás szavának nem értésétől kong, a közös sírban is elválaszt

a koporsók fala, így nem hallani a fogvacogást. Pedig én szó vagyok.

Mindenki szó. Ha lenyelem azt a korty vizet, amit évek óta a számban tartok,

a kiköphetetlen részemmé válik. Tisztul, párolog, de sosem szívódik fel.

A víz a legrosszabb, a víz a legjobb.

Kihúzkodhatom, kitéphetem, kiránthatom a szálkákat,

de mindnek ott marad a nyoma. A mai nap pont annyi,

amennyit évek óta őrizgetek, és amennyit most szétfolyni hagyok.

Nem emlékszem sem a színére, sem az illatára. Hegekből áll

a szám, nincsenek mondataim. Nem igaz, hogy nincsenek.

Higany vagyok, fény vagyok, csík vagyok, mész vagyok, föld vagyok.

Mindenki ennyi, csak más sorrendbe rendezi.

Rám fog fagyni a dér. Rá fogok fagyni a tócsákra,

amiket magamban tartok, amiket sosem merek kiköpni.

Minek van, ami semmire sem képes.

Ha megfordulna, tudnám

Mintha gyűrött selyem lepedő volna az ég, nyomok,

valaki fekszik rajta, átlátszik gerince íve, átlátszik szikár

alakja. Talán egy nő, nem tudom, milyen a haja hossza,

nem tudom, testét naponta miben hordja, nem tudom, lejár-e

a földre. Talán egy nő, domborodik a kifeszített vásznon,

arra kér, nézzek rá, egyre nehezebben találom. Szeretném

látni, szeretném, ha megfordulna, vagy ha arcából nem is, hát

mozgása, hangja alapján felismerni, ki az, felismerni egyből,

mint régóta legfontosabbat, hordozott múltat, elfelejtettet, aki

jelen van mégis. Szeretném hinni, az égbolt túloldala nem üres,

fehér puszta, hogy a felhők között vár, nem hazudja, hogy

aki közé és közém légrétegek férnek, ha felemelem fejem,

tekintetünk összeérhet, hogy a gyűrött selyem lepedőn, bár

fényévekre tőlem és nekem háttal, de ott alszik az anyám.

Siratóének

Amit magammal vihettem volna, most a tenger fenekén

pihen. Szerencsés vagyok, ha a hullámok néha partra vetnek

egy-egy fecnit régi napjaimból. Könyvgerincre fészkelnek

ezentúl a kagylók, minden víziállat tárgyaim között talál hazát.

Hallgatnom kellett volna rád, amikor azt mondtad, még

megmenthetők a dolgok, még be lehet pakolni a csomagtartóba

az összes dobozt. De féltem megemelni őket, féltem, hogy csak

úgy találok rajtuk fogást, hogy az aljuk közben kiszakad, és

porba hull, amit idáig gyűjtögettem.

Nem akartam, csak bizonyítani, hogy meg tudom tartani a tárgyakat

legalább, ha az emlékeket nem is. Szeretném legyőzni a pusztulást,

de minden másodperccel erősebbé válik, só marja szét a ruhákat,

amiket viseltem, mikor veled találkoztam, teknősök lábára tekerednek

a filmszalagok, az el nem kattintott képek mindegyikén te vagy.

Ez épp a széthullás, és én akárhogy szeretnék, nem tehetek ellene

semmit, mindenből újat kell vennem, mindent el kell temetnem

magamban.

Hallgatnom kellett volna rád, mikor azt mondtad, nem lesz így jó,

de látod, homokos a part, még építhetek belőle várat, csak arra kell

vigyáznom, hogy annyi vizet használjak hozzá, amennyitől összetapadnak

a falak, de nem öntik el a szobát. Most már közelről ismerem a végső

elvesztést, mégis meztelenül állok, mint akinek semmije sincsen,

pedig ez a legnagyobb tudás.

Zuhanó légtornász

Sorköz

Terék Annának

Vagyunk mi, egypáran, az eleve magukra hagyottak, az eleve hiába

küzdők, akik, ha megszólalnak, kisiklik a rend, és új irányba állítja magát.

Akik megváltoztatják a teret, pedig nem akarják, akik csak úgy képesek

lépni, hogy cipőjük nyoma ne maradjon a porban, mégis mindenki

emlékezzen, hol volt az a láb. Mi, akiknek tartozik az idő, és ezt mindig

fel is emlegeti, de adósságát sohasem hozza. Vékony az ég, akiknek

vigyázniuk kellene ránk, nem sejtik, mennyit vettek el és egyszerre

mennyit adtak távozásukkal.

Ebben van mindenünk, az ordítás után megmaradt hangjaink,

a kaparászás utáni föld körmünk alól. Szavak, néhány milliméter

távolságra egymástól. Kicsempézett falaink közt csendben ülve mi

máshogy értjük, ami az emberek mondataiban rejlik, mi máshogy

értjük a simogatást, és máshogyan az ütéseket. Bennünk ott lakik

az a lyuk, az a csillagok nélküli űr, ami miatt minél többen közelednek

felénk, annál többen távolodnak el.

Nekünk, akiknek nap mint nap átmossák a mellkasunk, kell megszorítani

vagy legalább vállon veregetni a telet. Nekünk kell felnevelni az átkozott

hópelyheket, nekünk kell beengedni minden szelet, amit kifújnak, a szánkon.

Nekünk nem só folyik szemeinkből, hanem cukor, és ha eleget eresztünk ki,

megkeményedhet összesírt tárgyainkon a máz, így azok könnyebben

hozzáragadnak a feléjük nyúló kézhez.

Amit örököltem

Álmomban anyám saját testéről vágja le a húst, szemembe néz, miközben

a cafatok a földre hullnak. Elfutni szeretnék, menekülni vissza hegyeim közé,

rohanni oda, ahol csak táj, utána totális vakság. A vér mégsem engedi, hogy

felébresszem magam, ereim eggyé válnak az övével, bőröm vele egykorúvá

simul. A test, amiből vagyok, úgy csonkítja magát, mint utolsó menekülési

kísérletként az anyafarkas kölyke beszorult lábát, a test, amiből vagyok,

tőlem várja a segítséget, miközben megsemmisül, tehetetlenségemnél

nincsen nagyobb teher.

Némán nézem, ahogy rétegenként tépi le magáról a húst, rétegenként a zsírt,

egészen a csontokig. A képet magamban évtizedekig hordozom, fájdalmát

zsigereimben viszem tovább. Nem találhatok otthonra addig, míg bele nem

nyugszom, anyám teste egy sírkamra mélyén piheni ki a gyalázatot, amivel

összemocskolta magát, a terhet, amivel elnehezült, mikor megtörtént

a fogantatás. Hegyeimet, mint jól ismert menedéket, mélyről idézem

fel, rémképeim elállják a hozzájuk vezető utat.

Olyan erővel próbálom elfelejteni őket, ahogy a szabadulást kísérlem

folyton ebből a hajótörésnek álcázott börtönbüntetésből. Odaadnék mindent

a sötétségért, szemeimet fedje homály, éjszakáim legyenek csendesek, és

ne jelenjen meg bennük semmi előhívható. Reggelente mégis ébredésem

súlyának tudatában tanulok verset írni.

Lecke

Igaz, hogy miattad ismerem a szavakat, de apámtól

tanultam meg a fákat, az erős tölgyet és a szelíd nyírt, hogy

ha elég sokáig nézem a lombkoronát, talán évekig, az ágak

majd felkarcolják az eget, és megláthatom mögötte egyetlen

pillanatra az Úristent. Két évtizede már csak a növényekben

hiszek, épületekben, állatokban, a kavicsok koccanásában,

az anyagsurrogásban, abban, ahogy minden sejt kicseréli

önmagát. Az emberek beszéde jelentéktelen zaj fülemnek,

úgy engedem el, mint szél a papírfecnit, útszéli szemetet,

egy kicsit játszom vele, aztán elválok tőle, mintha ott se

lett volna soha. Pedig érinteni vágyom, magamban hosszan

ismételgetem az összes valaha hallott mondatot, de a hazugság,

a mérhetetlen csalás folyton arra késztet, a következőt várjam,

hátha jobb lesz. Mintha fájna a nyugalom, úgy járom az erdőt,

úgy járom a parkot, várom, mi jön szembe, mibe akadok bele,

mit kell kikerülnöm. Apám mondata, hogy nézd, a levele

alapján könnyű megállapítani, ez bükk, azóta harsog

fülemben, a gesztenyefáról szóló ismertetői nyomják fejem.

Gondolatban próbálok félrehajtani minden ágat, hátha épp

kitakarják a rést, hátha kitakarják azt az arasznyi sebet,

amin át titokban belátni az égbe, és ami mögött, ha egyszer

megmozdul valami, kiderülhet, mindennek értelme volt.

Zsinórszakadás

Hogy elteljen

Indulnom kell jól megszokott partjaimról, az úton, ami Ithaka

felé vezet. Ezek a harcosok vették be városom. Nem tudom,

milyen hosszú, nem tudom, célomhoz hány ösvény vihet el, de

megtanultam, hogy választani a leghosszabbat kell. Hogy legyen

minél több nyári hajnalom, minél több sóhajom és minél tovább

cipelt mázsás súlyom az otthontalanság tudatában.

Ez a történelemből ellesett bolyongás, minden napja azt szolgálja,

hogy a kiszabott idő valahogy elteljen. Gyászév, penitencia.

Hiszen a bűnösség felismerése maga a szentgyónás. Engem

már mosdattak keresztvízben, én már ittam Krisztus vérét,

de az igazi tisztaságot csak az utolsó kenet adhatja meg.

A lépések felértékelődnek, amikor a vánszorgás győzelemnek

számít, mégis minden lélegzet megakadályozza a haladást. Ilyenkor

áramlik be a tenger illata, nem azé, amelyik körbezárta eddigi

szigetem, valami másik nagy óceán, képzeletemből valójában rég

ismerem. Mert van, ahova az ember századjára is vendégként megy

be, és van, ahova akkor is hazatér, ha a hely új urainak harmadik

generációja él ott. A szülőföldet megismeri a láb, akkor is, hogyha

nincs róla emlék.

Ahogy az istenek katonákat, úgy én már csak alvilági rémeimet

terelgetem. Megfékezem őket a városfal előtt, könyörgök nekik,

hogy hadd váljunk el. Én leszek uruk, első dolgom pedig szabadon

bocsátani őket, hogy elhagyott romjaimra tisztán érkezzek. Futásom

gyümölcse a rég látott dolgok felfedezésének öröme. Itt van,

ami fontos, a föld, a só, a szilvafák. Nincs bennem elidegenedés

a száműzetés napjaitól, az állandót sem szabad biztosra venni.

Megérintem városom földjét, és érzem az évtizedekkel ezelőtt

elfolyt magzatvizet.

Kimosni magamból

Nem akarom, hogy felzavarjon jöttöm zaja, közlekedem

folyton feléd ebben az ormótlan testben, nekem miért nem jár,

ami a tiéd, az az álom. Mindennél jobban vágyom rá, de a vért

nem tudom kimosni magamból, ahogyan neved is örökké elfoglalja

nyugalmam helyét, így sohasem aludni fekszem le. Megtanulom,

milyennek kellene lennem, és nem válok azzá, túl közel van minden

holnap, és túl közel emlékeimből az a délután. Életemben először

vágattuk le a hajam, de vállig érő tincseimről előtte fénykép készült,

így tanultam meg az azóta mindennapivá váló konzerválási rituálét.

Ez a növés akkor teljesítménynek számított, mára rutin, aprómunka,

elvárás, amit a súlyosbító körülmény állít fel, belőled vagyok. Persze,

ami történik, nem én írom, de ha már ennyire közel érzem az időt,

miért ne határozhatnám meg soraimmal, mi történjen. Valójában

semmi közöm a vershez, csak valami bennem legbelül beszél, és

hiába nem én mondom meg, miről szóljon, végig tudom hazudni,

ahogyan mindig, ezt a strófát. Tartom a hátam önmagamnak, és

megpróbálok lassú léptekkel távolodni tőled, aludj tovább, mostantól

csak arra törekszem, ami előrevisz. Belőled akartam jövőt csinálni,

de a múltat kizsigerelni, tenni meg munkagéppé csak véges szakaszon

lehetséges, úgysem való futószalagra, gyártósorra ez az ösztönös

árvaság. Nem tudom, a végére, mi marad enyém, de jó biztosan tudni,

hogy vége lesz. Bárcsak megszáradhatnék a szélben, ahogy lobognak

újra derékig érő tincseim, bárcsak értené is valaki a szavak elmesélt

történetét. Tulajdonképpen jól van így, ha nem volna ez a fáradozás,

magammal mihez kezdenék. És ha végre lemosom majd a koszt,

a porrétegek alól pedig lesminkelek, akkor is arcomra esik a fény.

Készülődés

Nehezen nyúlok hozzád, mintha olyat érintenék, aki titokban

máshol jár, kimarad éjszakára. Megszervezem napjaim, helyedet

őrzöm, kávét iszom, és szorgosan gondolok rád, de belefáradtam

az éjszakákon át tartó várakozásba, belefáradtam, hogy sötétben

nem merek járkálni a házban, ha csúnyán beszélek veled, nehogy

bajt hozz rám. Bált rendezek neked, fel sem tűnik, hányadszor,

koszorút fonok, hajamat tükör előtt fésülöm. Ruhámat kisimítom

és illatokkal dörzsölöm, hátha valamelyik emlékeztet rád. Fájnak

szemeim, sokszor mintha vér folyna belőlük, kamerába nem

bírok nézni, fényképet csak olyat akarok látni, amin rajta vagy,

a magamé vonásaid nélkül nem érdekel. Pontosan tudod, amikor

lehet, igyekszem végigvinni, hogy majd elnyúlhassak a síkon,

pihentethessem fáradt tagjaim.

Azt hittem, megengedhetem magamnak a választást, hogy kibújok

éppen vagy belemászom dolgaimba újra, már azt is tudom, egyedül

te döntöd el. Nehezen nyúlok hozzád, mert mindent megbeszéltem

veled, sosem válaszolsz, megszoktam már. Őszintén nem tudom,

miként lehetne tovább, azt, hogy hogy kell elvarrni a verset, bár nem

szeretném, pontosan értem, de nincs ötletem, kettőnkkel mit kellene kezdeni,

talán valójában ez a fogalom régen elszállt. Súlyos üresség

és tisztítószer szaga, letörlöm tárgyaim, marja el róluk ezt a sötétséget,

és mosson meg engem is egy puha kéz, olyan, mint a tiéd, amelyik

egykor hófehér törölközőbe csavart. Mára elszíneződött, kikopott,

foszlik, lassan én is ilyen elnyűtté és épp csak használhatóvá válok,

újat kellene venni. Felforgatom az egészet, amit elsimítottál, és

azt gyűlölöm leginkább, hogy bármi történjék, mindig tart tovább.

Legszívesebben kukába vágnám az összes meghívót, ordítanám,

hogy ott rohadjanak el, még sincs erőm hozzá. Újra belém fészkel

a remény, más lehet ezúttal, talán megtörténik újra az a nyugalom,

ami te voltál, amit, úgy tűnik, eddig egyedül általad találtam meg,

így kiosztom mind.

Nem könnyű elengedni, mégis arra vágyom, legyen ez tenger és

szárazföld között a homokos rész, ahol átadsz ennek a világnak,

mintha második születéssel, de most igazán. Adj át úgy, felszáradjon

körülöttem a fekete lé, adj úgy, többé ne kelljen szárítkoznom.

Gyűlik körém a tömeg, esteledik, engem pedig kézről kézre adnak,

forgatnak, vezetnek, pörgetnek és dobnak. Rám lépnek, mintha

ott se lennék, felsegíteni az arra járóknak nem jut eszébe. Most

az egyszer érjen össze, amire valójában semmi bizonyítékom,

hogy találkozni tud, hogy megtörténni képes. Szólongatlak,

nem kell már válasz, mindig hiányozni fognak a mesék, de

ha megteszed, kibírom nélkülük.

Ígérem, hordozlak tovább, és ne aggódj, az ismerősök téged látnak

bennem, ha nem is veszem észre, hasonlítunk. Bármit megtennék

érintésed biztonságáért, azért, hogy képeidet bámulva megmozduljon

a mosoly. Most mégis engedj a szorításon, ne markold többé, csak

fogd a vállam, vezess, de ne terelj el, ezentúl hadd menjek, amerre

visz a lábam. Rendezd el utoljára itteni dolgaid, ne félj, mesélek majd,

és néha megköszönöm. Mert ha így marad, nekem nincsen tovább,

és bár sok mindent kimart belőlem a hatalmas munka, beletörődni

abba, hogy csak ebből álljon, nem tudtam. Ezt az erőt te ruháztad rám,

amim van, tőled tanultam, kész a totem, ne félj, nem hagyok másokat

hozzáérni, majd hordok ide friss hangaszálakat. Taszítsd el, aki nem

becsüli meg a táncot, add mellém, akire utánad támaszkodhatok. Itt

állok, kéréseim kupaca, és a neked írt könyv mellett, várom, hogy

az élet velem is megtörténhessen végre. Hogy értelme volt-e, nem

számít semmit, de pillantásom azt keresi folyton, eljössz-e, anyám.

A versek megírásában nyújtott segítségükért köszönettel tartozom Áfra Jánosnak, Balogh Endrének, Halmai Tamásnak, Kemény Istvánnak, Pásztor Andreának, Smid Róbertnek és Szabados Attilának. A Hajdúböszörményi Írótábor, a FISZ-tábor, a Nyolc Ág Művésztábor és a Véneki Alkotótábor műhelyvezetőinek és közösségének az értékes hozzászólásokért. A folyóiratok szerkesztőinek a felkérésekért, amik nélkül számos írás nem született volna meg. A kezdeti biztatásért Tóthné Bali Krisztinának. És hála illeti Karádi Gergőt, amiért meglátta ezekben a szövegekben a dalt.

Tartalom

Fehér sziklák

Higany vagyok, fény vagyok, csík vagyok, mész vagyok, föld vagyok

Csúszásgátló

Hagyaték

Fehér sziklák

Alagsor, elfekvő, 11-es kórterem, 07-es ágy

Nem vérrokon

Hiába jön

Valamit itt

Felpróbált verseim

Kilépő

Utoljára anyám

Tanulok markolni

Ha megfordulna, tudnám

Valójában senki

Naponta rá

Nem tart itt

Villanydrótok

A lázmérő

Szünet közöttünk

Ősz óta nem nő

Ünnep

A hópárducok

Hogy van-e fölöttem ég

Írólapok

Átfordul majd

Nyitott szemek

Siratóének

Zuhanó légtornász

Sorköz

Idénymunka

Megásott üregek

Többet ennél

Előnyeim

Betűk, utána sár

Lenni így

Össze a labirintus

Szövevény

Mégis vissza

Amit örököltem

Helyét a tájban

Ellentétes tükör

Nem porlad el

Retúr

Szinopszis

Zuhanó légtornász

Hátha kirajzolódik

Fáradt munkás

Lecke

Zsinórszakadás

Hogy elteljen

Annak, aki mindezt

Fehér álom

Nehézlégzés

Könnyen gördül

Legalább június lenne

Visszafordítani a telet

Hátra egyet

Kimosni magamból

Ragyog

Beépülés

Árkádia felé

Altamira

Frigyláda

Zsinórszakadás

Azonos irányba tart

Addig tűzzön

Anyám téli álmot alszik

Készülődés

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Korrektor Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 553 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL