Bea

Engedd, hogy szeresselek

Itt állsz előttem, mégsem látlak. Beszélgetünk, de mintha már nem is ismernélek. Veled élek, mégsem tudom, mi van veled. Előttem állsz, mégis mintha fal mögül tekintenél rám. Mit tegyek, ha be akarom bizonyítani, hogy szeretlek?

Bea kétségbeesetten ébred a kavargó gondolataival. Oldalra néz, hiába keresi a párját maga mellett. Üres az ágy jobb oldala. Valószínűleg ma is korán kellett elmennie, hagyja annyiban, de az örökösen visszajáró gondolataitól ma reggel sem tud szabadulni. Elkísérik a munkahelyére, még a reggeli kávé közben is azon morfondírozik, mikor és persze miért alakult ki közöttük ez az „alig tudok rólad valamit” állapot, ami mostanában szinte minden egyes napjukra rányomja a bélyegét.

A legfurcsábbak a reggelek. Levi nem számolt be róla, hogy megváltozott volna a munkarendje, mégis mire ő felébred, hűlt helye az ágyban. Bea a kávéját kortyolgatva azon mereng, hogy mégis mióta megy ez így, és miért nem kérdezett rá a változás okára. Talán nem is gondolta eddig olyan nagy ügynek. Ha Levinek dolga van, miért szólna bele, hogy mikor intézi el. Este, mikor a hosszú munkanap után végre találkoznak,, már olyan messzire kerül a reggel, hogy eszébe sem jut firtatni, mi történt akkor. Elhatározza azonban, hogy ma lesz a napja, és rákérdez. Talán majd este. De minek is várni, jobb lenne minél hamarabb elintézni. Ír egy üzenetet Levinek.