Lucy Foley

Vendég-
lista

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucy Foley: The Guest List

Copyright © 2020 by Lost and Found Books Ltd
Hungarian translation © Illés Róbert, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítófotó © Arcangel Images
Borítóterv © HarperCollins Publishers Ltd

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Totth Benedek
Korrektúra Lesnyik Katalin

ISBN 978 963 568 063 4

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Kate-nek és Robbie-nak, akiknél támogatóbb testvéreket egyetlen lány sem kívánhat magának… Szerencsére egyáltalán nem hasonlítanak ennek a könyvnek a szereplőire!

MOST   Az esküvő éjszakája

Kialszanak a fények.

Azonnal sötétségbe borul minden. A zenekar abbahagyja a játékot. Az esküvői vendégek ijedten kiabálva kapaszkodnak egymásba. Az asztalokon álló gyertyák fénye csak fokozza a zűrzavart azzal, hogy cikázó árnyképeket vetít a sátor vászonfalára. Semmit nem látni, és azt sem hallani, ki mit mond – a vendégek hangját elnyomja a szél süvöltése.

Odakint vihar tombol. Tépi-cibálja a nagy sátrat. A fémszerkezet minden egyes széllökésbe beleremeg, csak úgy nyikorog. A vendégek ijedten húzzák össze magukat. Az ajtószárnyak kivágódnak, és szabadon lengenek. Az ajtónyílást megvilágító petróleum fáklyák lángja imbolyog a huzatban.

Ítéletnapi vihar. Mintha el akarná pusztítani őket.

Nem ez az első alkalom, hogy a fények kialszanak. De előbb is újra kigyulladtak néhány perc után. A vendégek pedig folytatták a táncot, az ivászatot, kapkodták be a pirulákat, dugtak, ettek, nevettek… és elfelejtették az áramszünetet.

Most vajon mióta tart? A vaksötétben nehéz megmondani. Néhány perc telhetett el? Vagy tizenöt? Esetleg húsz?

Kezdenek megijedni. Van ebben a sötétségben valami baljós szándékoltság. Mintha bármi megtörténhetne a leple alatt.

Végül újra életre kelnek az izzók. A vendégek éljenzésben törnek ki. Zavarban vannak amiatt, ahogy a világosság találja őket: védekező pózban kuporognak, mintha támadástól félnének. Nevetéssel próbálják elütni a dolgot. Majdnem sikerül meggyőzniük magukat, hogy nem is voltak megijedve.

Ünnepelni gyűltek össze a három részből álló sátorban, most mégis inkább a pusztítás képeire vetül a fény. A fősátorban, ahol az étkezőasztalok állnak, borcseppek pettyezik a laminált padlót, vörös folt terjed a fehér abroszon. Pezsgősüvegek borítanak minden vízszintes felületet, arról árulkodva, hogy ez a pohárköszöntők estéje volt. Gazdátlan, ezüstszínű szandál kandikál ki az egyik terítő alól.

Az ír zenekar újra játszani kezd a táncsátorban – belecsapnak egy pattogós nótába, hogy visszahozzák az ünnepi hangulatot. Sok vendég sietve elindul abba az irányba, olcsó megkönnyebbülésre vágyva. A figyelmes szemlélőnek feltűnhetnének a véres lábnyomok, amelyeket egy mezítlábas vendég hagyott a laminált padlón, miután törött üvegbe lépett. De senki nem veszi észre.

Mások a sátor füsthomályos sarkaiba húzódnak. Nincs kedvük maradni, de a sátor menedékét sem szívesen hagynák el, amíg odakint tombol a vihar. És senki nem távozhat a szigetről. Még nem. A hajók nem tudják megközelíteni, amíg le nem csendesül a szél.

A sokadalom közepén áll a hatalmas torta. A fehér cukormáz a zöld csíkokkal egész nap tökéletesen és sértetlenül ragyogott a lámpák fényében. Percekkel az áramszünet előtt gyűlt csak köré a vendégsereg, hogy tanúja legyen ünnepélyes kibelezésének. Most kikandikál belőle a mélyvörös süteménytészta.

Ekkor új hang támad kintről. Elsőre mintha a szél süvítene. De aztán egyre erősebb és élesebb lesz.

A vendégek megdermednek. Szótlanul bámulnak egymásra. Hirtelen ismét rájuk tör a félelem. Még annál is jobban, mint amikor kialudtak a fények. Mindannyian tudják, mit hallanak. Ez a rettegés sikolya.

Előző nap AOIFE Az esküvőszervező

Mostanra majdnem az összes vendég megérkezett. Hamarosan felpörögnek az események: ma este lesz a próbavacsora a kiválasztott vendégekkel, vagyis az esküvő lényegében már ma elkezdődik.

Behűtöttem a pezsgőt a vacsora előtti koccintásra. Bollinger: nyolc palack, plusz a borok a vacsorához, meg két rekesz Guinness – minden a menyasszony útmutatása szerint. Nem dolgom ítélkezni, de kicsit soknak tűnik. Mindegy, az ő dolguk, elvégre felnőtt emberek. Biztos vagyok benne, hogy tudnak uralkodni magukon. Vagy nem. A násznagy elég megbízhatatlannak tűnik – akárcsak a vőlegény többi kísérője, ha őszinte akarok lenni. A koszorúslányt pedig – aki a menyasszony féltestvére – láttam a szigeten tett magányos sétái egyikén, előregörnyedve szaporázta a lépteit, mintha menekülne valami elől.

Az ember minden titkot megtud ebben a munkakörben. Olyan dolgokat látok, amelyeket senki más. Megismerem a pletykákat, amelyekért a vendégek ölni tudnának. Esküvőszervezőként nem engedhetem meg magamnak, hogy bármiről lemaradjak. Minden részletre oda kell figyelnem, minden apró áramlatra a felszín alatt. Ha nem vagyok elég éber, az egyik áramlat szökőárrá erősödhet, és szétzúzza gondosan kidolgozott terveimet. És még valami, amit megtanultam az évek során – néha a legkisebb áramlatok a legveszélyesebbek.

Végigjárom a Folly földszinti termeit, meggyújtom a rácsokra helyezett tőzegtéglákat, hogy kellemes füstszag legyen estére. Freddyvel magunk vágtuk és szárítottuk a mocsári tőzeget, pont úgy, ahogyan évszázadokkal ezelőtt csinálták. A tőzegtűz földszagú füstje különleges atmoszférát teremt. A vendégeknek biztosan tetszeni fog. Hiába járunk a nyár közepén, éjszaka lehűl a levegő a szigeten. A Folly régi kőfalai kirekesztik a kinti meleget, a bentit viszont nem igazán tartják meg.

Ma meglepően meleg van, legalábbis itteni mércével, holnap azonban másra számíthatunk. A rádióban elkaptam az időjárás-jelentés végét, erős szelet mondtak. Minket nem kímél az időjárás. A viharok gyakran sokkal erősebbek nálunk, mint mire elérnek a szárazföldre. Mintha rajtunk tombolnák ki magukat. Most még süt a nap, de délután a folyosón lévő régi barométer mutatója DERÜLT-ről átbillent VÁLTOZÉKONY-ra. Levettem. Nem akarom, hogy a menyasszony meglássa. Bár nem tudom, mennyire hajlamos pánikolni. Inkább olyan típusnak tűnik, aki dühbe gurul, és keres valakit, akit hibáztathat. Azt pedig nagyon jól tudom, ilyenkor ki szokott lenni a bűnbak.

– Freddy – szólok be a konyhába. – Hamarosan elkezdheted a vacsorát.

– Igen – kiáltja vissza. – Kézben tartom a dolgot.

Ma este hagyományos connemarai halászlé lesz a menü: füstölt hal és sok tejszín. Én is azt ettem, amikor először jártam itt, amikor még éltek errefelé emberek. Ma este a szokásos recept egy kifinomultabb verzióját készítjük, mivel ez egy kifinomultabb társaság. Vagy legalábbis annak gondolják magukat. Majd meglátjuk, mi történik, amikor nekiállnak piálni.

– Azután el kell kezdenünk előkészíteni a kanapé szendvicseket holnapra – mondom, miközben megyek végig a listán a fejemben.

– Rajta vagyok.

– És a torta! Azt időben össze akarom rakni.

A torta igazán látványos darab lesz. Annak kell lennie. Tudom, mennyibe került. A menyasszonynak a szeme sem rebbent az ár hallatán. Azt hiszem, hozzá van szokva, hogy mindenből a legjobb jár neki. Négyemeletes, vörös bársony torta, rajta hófehér cukormáz zöld csíkokkal, amelyek a kápolna és a sátor lombdíszeit idézik. Rendkívül törékeny darab, a menyasszony aprólékos utasításai alapján készült. Egyenesen Dublinból szállították ide egy exkluzív tortakészítőtől: nem kis erőfeszítésbe telt egy darabban áthozni a szigetre. Holnap természetesen megsemmisül. De minden a pillanatról szól, az esküvőről. A nagy napról. Nem a házasságkötés a lényeg, bárki bármit mond.

Ebben a szakmában az a dolgom, hogy megszervezzem a boldogságukat. Ezért lettem esküvőszervező. Az élet zűrzavaros. Mindnyájan tudjuk. Borzalmas dolgok történnek, ezt már gyerekoromban megtanultam. De bárhogy alakulnak is a dolgok, az élet napok sorából áll. Egynél többet nem tudsz az irányításod alá vonni. Azt az egyet azonban igen. Huszonnégy órát meg lehet szervezni. Egy esküvő napja olyan időpillanat, amelyben létrehozhatunk valami tökéleteset, hogy aztán egész életünkben dédelgessük az emlékét, mint egy gyöngyszemet egy elszakadt nyakláncról.

Freddy bukkan elő a konyhából foltos henteskötényben.

– Hogy érzed magad?

Megvonom a vállam.

– Őszintén szólva kicsit ideges vagyok.

– Menni fog, szerelmem. Gondolj bele, hányszor végigcsináltad már.

– De ez most más. A résztvevők miatt…

Nagy fegyvertény volt, hogy sikerült rávennem Will Slatert és Julia Keegant, hogy itt tartsák az esküvőjüket. Korábban Dublinban dolgoztam esküvőszervezőként. Az én ötletem volt, hogy újítsuk fel a szigeten álló, romos épületet egy elegáns, tíz hálószobás ingatlanná, étkezővel, társalgóval és konyhával. Freddyvel itt lakunk, de amikor ketten vagyunk, csak egy kis részét használjuk az épületnek.

– Cssss. – Freddy közelebb lép, és átölel. Elsőre befeszülök. Annyira tele a fejem a tennivalók listájával, hogy úgy érzem, nincs erre időm. Aztán fokozatosan ellazulok az ölelésében, és hálás vagyok megnyugtató, ismerős melegségéért. Freddy „ölelkezős” típus, jól csinálja. Főzni is szeret, az a munkája. Dublinban egy éttermet vezetett, mielőtt ide költöztünk.

– Minden rendben lesz – mondja. – Ígérem. Minden tökéletesen fog menni.

Megpuszilja a fejem búbját. Nagy tapasztalattal rendelkezem ebben a szakmában. Ugyanakkor soha nem szerveztem még eseményt, amelybe ennyit invesztáltam volna. A menyasszony pedig nem egyszerű eset – ami valószínűleg abból fakad, amivel foglalkozik: van egy saját magazinja. Más talán már a falra mászott volna a kívánságaitól. Én azonban élvezem. Szeretem a kihívásokat.

De rólam elég ennyi. Elvégre ez a hétvége az ifjú párról szól. A menyasszony és a vőlegény nemrég jöttek össze. Mivel a mi hálószobánk is a Follyban van, akárcsak a vendégeké, hallottuk őket előző éjjel. „Jesszusom – mondta Freddy az ágyban fekve. – Ezt nem bírom hallgatni.” Értettem, mire gondol. Furcsa, hogy egyesek olyan hangokat adnak ki a csúcsra érve, mintha kínoznák őket. Úgy tűnik, nagyon szeretik egymást, de ha cinikus lennék, azt mondanám, ezért nem tudják levenni a kezüket egymásról. A „nagyon kívánják egymást” talán találóbb kifejezés lenne.

Freddyvel majdnem húsz éve együtt vagyunk, és még így is vannak dolgok, amiket nem tud rólam. Biztos vagyok benne, hogy ez fordítva is igaz. Óhatatlanul is eltűnődöm, vajon ezek ketten, mennyire ismerik egymást.

Ismerik vajon a másik összes sötét titkát?

HANNAH A létszámfeletti

Fehértarajos hullámok magasodnak előttünk. A szárazföldön ez egy gyönyörű nyári nap, de idekint, a nyílt vízen elég csúnya az időjárás. Néhány perce hagytuk el a kikötő biztonságot adó menedékét, és azóta a víz sötétebb lett, a hullámok pedig legalább egy méterrel magasabbak.

Holnap lesz az esküvő, mi pedig úton vagyunk a szigetre. Ott töltjük az éjszakát, mint „különleges vendégek.” Alig várom. Vagy legalábbis azt hiszem. Jelen pillanatban jól jön valami, ami eltereli a figyelmemet.

– Kapaszkodj! – kiáltja a kapitány a hátunk mögül. Mattie, így hívják a fickót. Mielőtt felfoghatnánk, miről van szó, a kis hajó alábukik egy hullámról, egyenesen bele a következőbe, ami átcsap a fedélzeten.

– A francba! – kiáltja Charlie, és látom, hogy az egyik oldala tiszta víz lett. Csodával határos módon rám csak néhány csepp jutott.

– Csak nem nedves lett? – kiabál oda Mattie.

Nevetek, de kissé kényszeredetten, mert elég ijesztő volt. A hajó folyamatos imbolygásától – előre-hátra, jobbra-balra – felkavarodik a gyomrom.

– Huff – mondom, és émelyegni kezdek. Eszembe jut a tejszínes sütemény, amit indulás előtt ettünk, és kis híján kidobom a taccsot.

Charlie rám néz, kezét a térdemre teszi, és biztatóan megszorítja.

– Uramisten. Máris?

Mindig hajlamos voltam a tengeribetegségre. De nem csak tengeren szokott rám jönni a rosszullét – amikor terhes voltam, még rosszabb volt a helyzet.

– Ühüm. Bevettem két tablettát, de alig használt valamit.

– Figyelj rám – mondja gyorsan Charlie. – Rákeresek erre a helyre, hogy eltereljük a figyelmedet az útról. – A telefonját görgeti. Letöltött rá egy útikönyvet. Az örök tanár, a férjem. A hajó ismét bucskázik egyet, és az iPhone majdnem kiesik a kezéből. Szitkozódva fogja meg mindkét kezével. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy újat vegyünk.

– Nem sokat írnak róla – mondja kissé bocsánatkérően, miután sikerül betöltetnie az oldalt. – Connemaráról van sok minden, de magáról a szigetről… gondolom, túl kicsi hozzá… – Úgy bámulja a kijelzőt, mintha szuggerálni akarná. – Ó, itt van, találtam róla egy kis szöveget. – Megköszörüli a torkát, és olvasni kezd azon a hangon, amelyet valószínűleg a tanóráin is használ. – Inis an Amplóra, lefordítva Kormorán-sziget, két mérföld az egyik végétől a másikig, hosszabb, mint amilyen széles. A sziget egy gránittömbből alakult ki, amely méltóságteljesen kiemelkedett az Atlanti-óceánból, néhány mérföldre a connemarai partoktól. Felszínének nagy részét tőzegmocsár borítja. A szigetet kizárólag hajóval lehet megközelíteni. A szárazföld és a sziget között húzódó tengeri csatornán elég rázós tud lenni az átkelés…

– Ebben igaza van – motyogom a korlátba kapaszkodva, miközben újabb hullám tetejéről zuhanunk le a mélybe. Ismét felfordul a gyomrom.

– Én többet is tudok mesélni róla – kiált oda Mattie. Csak most tudatosul bennem, hogy hallja, amit beszélünk. – Inis an Amplóráról nem sokat fognak megtudni egy útikönyvből.

Charlie-val közelebb araszolunk a kajüthöz, hogy jobban halljuk. Gyönyörű, ízes kiejtése van ennek a Mattie-nek.

– Az első telepesek a szigeten, amennyire tudom, egy vallási szekta tagjai voltak, akiket elüldöztek a szárazföldről – mondja Mattie.

– Ó, igen – szól közbe Charlie a telefonjára pillantva. – Azt hiszem, olvastam erről…

– Nem tud mindent kideríteni abból – vonja össze a szemöldökét Mattie. Láthatóan nincs ínyére, hogy félbeszakították. – Itt éltem le az egész életemet, és az őseim évszázadok óta itt laknak. Többet tudok mesélni, mint az a valaki az interneten.

– Elnézést – mondja Charlie elvörösödve.

– A lényeg, hogy nagyjából húsz évvel ezelőtt találtak rájuk a régészek – folytatja Mattie. – Ott feküdtek mindannyian a tőzegmocsárban, szorosan egymás mellett. – Valami azt súgja, hogy élvezi a helyzetet. – Tökéletesen konzerválva, mert odalent nincsen levegő. Lemészárolták őket. Baltával verték agyon mindet.

– Ó – Charlie rám pillant. – Nem vagyok biztos benne…

Túl késő, a gondolat már befészkelte magát az agyamba: rég eltemetett holttestek másznak elő a fekete földből. Próbálok nem gondolni rá, de a kép újra és újra visszatér, mint egy folyamatosan ismétlődő videofelvétel. A következő hullám okozta, ismét rám törő émelygés szinte megkönnyebbülést jelent, mert kénytelen vagyok arra koncentrálni.

– És most nem él ott senki? – kérdezi Charlie vidáman, igyekezve új irányt szabni a beszélgetésnek. – Leszámítva az új tulajdonosokat?

– Nem – feleli Mattie. – Senki, csak a kísértetek.

Charlie a telefon kijelzőjére bök.

– Itt azt írják, hogy a sziget egészen a kilencvenes évekig lakott volt, amikor az ott élők utolsó csoportja visszatért a szárazföldre a modern élet, a folyóvíz és a villanyáram kedvéért.

– Ó, tényleg? – kérdezi Mattie láthatóan jót derülve rajta.

– Miért? – sikerül kinyögnöm nagy nehezen. – Más oka volt annak, hogy elmentek?

Mattie már nyitja a száját, hogy válaszoljon, aztán hirtelen megváltozik az arckifejezése.

– Vigyázz! – bődül el. Charlie-val még épp időben sikerül elkapnunk a korlátot, mielőtt eltűnik alólunk minden, és az egyik hullámról lezuhanva becsapódunk egy másikba. Jézusom.

A tengeribetegség ellenszere, ha talál az ember egy szilárd pontot. A szigetre szegezem a tekintetem. Egész úton ott volt a láthatáron, kékes folt a horizonton, az alakja kilapított üllőé. Jules nem érné be a lélegzetelállítónál kevesebbel, mégsem tudok szabadulni a gondolattól, hogy a sziget sötét sziluettje egy kuporgó, rosszindulatú alakra emlékeztet, ami éles kontrasztban áll a derült, napos idővel.

– Gyönyörű, nem? – szólal meg Charlie.

– Mm – felelem diplomatikusan. – Reménykedjünk, hogy most már van víz és áram. Ezután szükségem lesz egy meleg fürdőre.

Charlie elvigyorodik.

– Ismerve Jules-t, ha eddig nem volt bekötve a víz és az áram, mostanra már biztosan megcsinálták. Tudod, milyen hatékony.

Biztos vagyok benne, hogy Charlie nem úgy értette, de akkor is olyan, mintha összehasonlított volna bennünket. Nem én vagyok a leghatékonyabb a világon. Képtelen vagyok belépni egy szobába anélkül, hogy ne okozzak felfordulást, és mióta gyerekeink vannak, állandóan szalad a ház. Amikor nagy ritkán átjön hozzánk valaki, behajigálok mindent a szekrényekbe, és becsukom őket, ezért olyan érzésem van, mintha az egész ház visszafojtaná a lélegzetét, és bármelyik pillanatban felrobbanhatna. Amikor Jules először meghívott bennünket vacsorára az elegáns, viktoriánus stílusú házába, Islingtonba, az úgy festett, mintha egy magazinból vágták volna ki – az ő online magazinjából, amelynek Letöltés a neve. Végig attól féltem, hogy engem is megpróbál majd eltakarítani, tisztában voltam vele, mennyire nem illek oda a lenőtt hajammal és az olcsó ruháimmal. Azon kaptam magam, hogy még a manchesteri kiejtésemet is szégyellem, igyekeztem puhábban ejteni a magánhangzókat.

Ennél jobban már nem is különbözhetnénk egymástól, Jules és én. A két legfontosabb nő a férjem életében. Áthajolok a korláton, és mélyen beszívom a tengeri levegőt.

– Olvastam egy érdekes dolgot a szigetről abban a cikkben – mondja Charlie. – Azt írják, hogy fehér homokos partszakaszai vannak, ami ritkaságnak számít Írországnak ezen a részén. A homok színe pedig azt jelenti, hogy a víz gyönyörű türkizkék a kis öblökben.

– Ó, ez jobban hangzik, mint a tőzegmocsár.

– Igen – feleli Charlie. – Talán lesz lehetőségünk úszni egyet. – Rám mosolyog.

A vízre pillantok, ami inkább hideg szürkészöld, mint türkiz, és megborzongok. De Brightonban be mertem úszni a vízbe, pedig az a csatorna. Az mégis sokkal szelídebbnek tűnt, mint ez a vad és brutális tenger.

– Ez a hétvége segít kizökkenni kicsit, nem? – kérdezi Charlie.

– Igen, remélem. – Rég nem voltunk nyaralni, pedig most nagy szükségem lenne rá. – Nem értem, Jules miért egy isten háta mögötti szigetet választott Írország partjai mellett – teszem hozzá. Nagyon is rá vall, hogy az esküvőjét egy olyan exkluzív helyen tartsa, ahová el se lehet jutni anélkül, hogy vízbe ne fulladna az ember. – Nem mintha nem engedhetne meg magának bármilyen helyszínt.

Charlie elkomorodik. Nem szeret a pénzről beszélni, zavarba jön tőle. Ez az egyik, amit szeretek benne. Bár néha, nagyon ritkán, óhatatlanul eltűnődöm, milyen lenne, ha picivel több volna belőle. Hosszasan kínlódtunk az ajándéklista fölött, még egy kicsit össze is vitatkoztunk rajta. Általában ötven font a maximum, amit egy ilyen helyzetben el tudunk költeni, de Charlie ragaszkodott hozzá, hogy az most nem lesz elég, mert Jules-zal olyan régóta ismerik egymást. Mivel a lista minden egyes darabja a Liberty’s kínálatából volt, a százötven font, amiben végül megegyeztünk, csak egy meglehetősen átlagos kinézetű kerámiatálra volt elegendő. Szerepelt a listán egy illatosított gyertya is kétszáz fontért.

– Ismered Jules-t – mondja Charlie, miközben a hajó ismét alábucskázik, majd nekiütközik valaminek, ami sokkal keményebbnek tűnik a puszta víznél, hogy aztán újra felfelé tartson, némi oldalirányú rángással kiegészítve. – Szeret mindent másképp csinálni. És az is benne lehet a dologban, hogy az apja ír.

– De azt hittem, nincs jóban az apjával.

– Bonyolultabb ez ennél. Az apja nem volt ott, amikor felnőtt, és elég nagy seggfej, de azt hiszem, Jules mindig bálványozta kicsit. Ezért akarta annak idején, hogy adjak neki vitorlás leckéket. Az apjának volt egy jachtja, és Jules azt akarta, hogy büszke legyen rá.

Nehéz elképzelni Jules-t alárendelt helyzetben, amint valakinek az elismeréséért küzd. Tudom, hogy az apja nagymenő ingatlanfejlesztő, aki a maga erejéből lett vagyonos ember. Egy mozdonyvezető és egy ápolónő lányaként, aki állandó pénzszűkében nőtt fel, mindig is csodáltam – és kissé gyanúsnak találtam – azokat, akik sok pénzt keresnek. Olyanok számomra, mintha egy másik fajhoz tartoznának, simulékony és veszélyes nagymacskák.

– Az is lehet, hogy Will választotta – vetem fel. – Ez nagyon rá vallana, szereti a félreeső helyeket. – Van bennem némi izgalom, amikor eszembe jut, hogy találkozni fogok valakivel, aki ennyire híres. Nehéz úgy gondolni Jules vőlegényére, mint valóságos személyre.

Titokban nézem a műsorait. Egész jók, bár nehéz objektívnek maradnom. Lenyűgöző belegondolni, hogy Jules együtt van ezzel a férfival… megérinti, megcsókolja, lefekszik vele. Feleségül megy hozzá.

A Túlélni az éjszakát sorozat alapötlete az, hogy az éjszaka közepén Willt kiteszik valahol megkötözve, bekötött szemmel. Például egy erdőben vagy a sarkvidéki tundrán úgy, hogy nincs nála semmi más, csak a ruhája, ami rajta van, meg esetleg egy kés. Azután ki kell szabadítania magát, és pusztán a leleményességére meg a tájékozódóképességére hagyatkozva el kell jutnia egy megadott találkozóhelyre. A műsor bővelkedik drámai elemekben: az egyik epizódban egy vízesésen kellett átkelnie a sötétben, egy másikban farkasok vették üldözőbe. Időnként eszembe jut, hogy a stáb közben figyeli és filmezi. Ha tényleg olyan komoly lenne a helyzet, biztosan beavatkoznának és megmentenék, nem? De kétségkívül sikerül elhitetniük a nézővel, hogy a veszély valódi.

Will említésére Charlie arca elsötétül.

– Még mindig nem értem, miért megy hozzá ilyen rövid ismeretség után – mondja. – Jules már csak ilyen. Amikor eldönt valamit, azonnal cselekszik. De jegyezd meg, amit mondok, Han: az a pasas titkol valamit. Nem hiszem, hogy minden úgy van, ahogy állítja magáról.

Ezért nézem titokban a sorozatot. Tudom, hogy Charlie nem örülne neki. Időnként nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy Will iránt táplált ellenszenve valójában féltékenység. Őszintén remélem, hogy nem féltékeny. Mert mit jelentene az?

Az is lehet, hogy Will legénybúcsújához van köze. Mint Jules barátja, Charlie is elment, amit nem teljesen értettem. Kissé zaklatottan tért haza a svédországi hétvégéről. Bármikor próbáltam szóba hozni vagy akár csak utalni rá, nagyon furán és elutasítóan reagált. Végül ráhagytam. Elvégre egy darabban hazatért, nem igaz?

A hullámzás mintha egyre erősebb lenne. A régi halászhajó egyszerre rángatózik minden irányba, mint egy automata rodeóbika, próbál ledobni bennünket.

– Tényleg biztonságos ez? – kiáltok oda Mattie-nek.

– Igen! – kiabál vissza, túlharsogva a hullámverést és a szél süvöltését. – Ez egy jó nap. Már nincs messze Inis an Amplóra.

A hajam összekócolódik, nedves tincsek tapadnak a homlokomra. Bele sem merek gondolni, hogy fogok kinézni Jules, Will és a többiek szemében, amikor végül megérkezünk.

– Kormorán! – kiált fel Charlie, a vízre mutatva. Próbálja elterelni a figyelmem az émelygésről. Úgy érzem magam, mint egy gyerek, akit injekcióra visznek az orvoshoz. De azért követem tekintetemmel az ujját, és meglátok egy karcsú, sötét fejet, amely egy miniatűr tengeralattjáró periszkópjaként emelkedik ki a hullámok közül. Azután lecsap valamire a víz alatt, mint egy fekete nyílvessző. Hihetetlen, hogy mennyire otthon érzi magát az ellenséges körülmények között.

– Volt valami abban a cikkben a kormoránokról – mondja Charlie. Ismét kézbe veszi a telefonját. – Á, itt is van. Úgy látszik, kimondottan gyakoriak ezen a partszakaszon. – Előveszi a tanáros hanghordozását: – „A kormoránt baljós madárnak tartják a helyi folklórban.” Uramisten. „A kapzsiság, a balszerencse és a gonoszság szimbóluma.”

Szótlanul nézzük, ahogy a kormorán felbukkan a víz alól. Apró halat tart csőrében, egy ezüstös villanás, majd kinyitja száját, és egészben lenyeli zsákmányát.

Elfog a hányinger. Mintha én nyeltem volna le a halat, ami most ott ficánkol a gyomromban. A hajó ismét oldalra dől, én pedig a korláthoz ugrom, és felöklendezem a tejszínes sütit.

JULES A menyasszony

A tükör előtt állok a szobánkban, a Folly tíz szobája közül ez a legnagyobb és legelegánsabb, természetesen. Csak egy egészen picit kell elfordítanom a fejem, hogy kilássak a tengerre néző ablakon. Tökéletes az idő, a napfény úgy szikrázik a vízen, hogy szinte elvakítja az embert. Kurvára ajánlom, hogy ilyen maradjon holnap is.

A szobánk az épület nyugati részén van, és ez a legnyugatibb sziget a partvidéken, vagyis több ezer mérföldön át nincs senki és semmi köztem és Amerika között. Tetszik ennek a drámaisága. A Folly egy gyönyörűen felújított, 15. századi épület, egyszerre sugároz luxust és időtlenséget, pompát és kényelmet: antik szőnyegek a kőpadlón, karmos lábú kádak, füstölgő tőzeggel begyújtott kandallók. Elég nagy ahhoz, hogy az összes vendég elférjen, mégis van benne valami meghittség. Tökéletes. Minden tökéletes lesz.

Ne gondolj az üzenetre, Jules.

Nem fogok az üzenetre gondolni.

Bassza meg. Bassza meg. Nem tudom, miért viselt meg ennyire. Sosem voltam az az aggódó típus, aki hajnali háromkor felriad. Legalábbis mostanáig.

Az üzenet három hete érkezett a postaládánkba. Az állt benne, hogy ne menjek hozzá Willhez. Fújjam le az esküvőt.

Valamiképp ez a gondolat kiterjesztette rám sötét hatalmát. Bármikor eszembe jut, émelyegni kezdek. Ez a kellemetlen érzés a rettegéshez hasonlít.

Ami nevetséges. Általában nem szoktam foglalkozni az efféle dolgokkal.

Ismét a tükörbe nézek. A ruha van rajtam. Az a ruha. Fontosnak tartottam még egyszer utoljára felpróbálni az esküvő előestéjén – biztos, ami biztos. Múlt héten volt egy ruhapróba, de soha semmit nem bízok a véletlenre. Ahogy sejtettem, tökéletes. Nehéz, krémszínű selyem, mintha rám öntötték volna, a fűző hibátlan homokóra alakot kreál. Semmi csipke vagy más cicoma, az nem az én stílusom. A selyemszövet annyira finom, hogy csak speciális fehér kesztyűvel szabad hozzáérni, természetesen most is azt viselem. Egy vagyonba került. De megérte. Önmagában a divat nem érdekel, de tiszteletben tartom a ruhák hatalmát a megfelelő hatás elérésében. Azonnal tudtam, hogy ez a ruha egy királynői darab.

Az este végére valószínűleg bepiszkolódik, ezt még én sem tudom megakadályozni. De majd levágatom közvetlenül térd alatt, és befestetem valami sötétebb színre. Nem lehet azt mondani rám, hogy ne lennék gyakorlatias. Mindig is az voltam, mindig van tervem: mióta az eszemet tudom, így van.

A falhoz lépek, a kifüggesztett ülésrendhez. Will azt mondja, olyan vagyok, mint egy tábornok, aki kiakasztja a térképeket, hogy megtervezze a hadjáratot. De ez fontos, nem? Lényegében az ülésrend határozza meg, melyik vendég hogyan érzi magát egy esküvőn. Tudom, hogy estére sikerül tökéletesen kitalálnom. Minden a tervezésen múlik: így fejlesztettem fel két év alatt a Letöltés blogot sikeres online magazinná harmincfős szerkesztőséggel.

A vendégek többsége holnap érkezik az esküvőre, azután elhagyja a szigetet, és visszamegy a szállodájába – élvezettel írtam a „hajó éjfélkor” kifejezést a meghívókra a szokásos „fuvar” helyett. A legfontosabb vendégeink azonban ma és holnap itt alszanak a szigeten, velünk a Follyban. Meglehetősen exkluzív vendéglista. Willnek ki kellett választania a legjobb barátait a kísérői közül, olyan sok van neki. Nekem ez nem volt olyan nehéz, mivel csak egy koszorúslányom lesz – a féltestvérem, Olivia. Nem sok barátnőm van. Nincs időm pletykálkodásra. És ha nőket látok együtt, mindig az a beképzelt klikk jut eszembe az iskolából, amelyik sosem akartak befogadni. Váratlanul ért, hogy olyan sok nő volt a meglepetésbuliként szervezett lánybúcsún, aminek nem igazán örültem – de főként az alkalmazottaim vettek részt rajta a Letöltés szerkesztőségéből, illetve Will haverjainak a partnerei. A legjobb barátom fiú: Charlie. Ezen a hétvégén lényegében ő lesz az én násznagyom.

Charlie és Hannah már úton vannak ide, ők az utolsók a ma esti vendégek közül. Jó lesz újra látni Charlie-t. Rég volt, amikor legutóbb felnőttként tudtunk együtt lógni, a gyerekei nélkül. Annak idején sokat voltunk együtt – még azok után is, hogy összejött Hannah-val. Rám mindig szakított időt. De miután megszülettek a gyerekei, mintha átlépett volna egy másik birodalomba: ahol a késő éjszaka este 11-et jelent, és minden, gyerekek nélküli kiruccanást gondosan meg kell szervezni. Csak akkor kezdett el nagyon hiányozni.

– Csodálatosan nézel ki.

– Ó! – Ijedtemben ugrom egyet, aztán meglátom a tükörben: Will. Az ajtófélfának támaszkodva bámul. – Will! – sziszegem. – A menyasszonyi ruhámban vagyok! Kifelé! Nem lenne szabad…

Nem mozdul.

– Nem jár egy kis előzetes? Most már amúgy is láttam. – Elindul felém. – Eső után köpönyeg. Fantasztikusan nézel ki benne… Úristen… Alig várom, hogy az oltárhoz sétálj. – A hátam mögé lép, és megfogja meztelen vállamat.

Dühösnek kellene lennem. És az is vagyok. Mégis érzem, hogy megtörik a haragom. Mert a keze már elindul lefelé a karomon, és rám tör a vágyakozás. Egyáltalán nem vagyok babonás, nem hiszek benne, hogy balszerencsét hoz, ha a vőlegény idő előtt meglátja az esküvői ruhában a menyasszonyt.

– Nem kéne itt lenned – mondom morcosan. De magamat sem tudom átverni.

– Nézz ránk! – A tekintetünk találkozik a tükörben, miközben ujjával az arcomat cirógatja. – Milyen jól nézünk ki, nem?

Igaza van, tényleg jól nézünk ki. Az én hajam sötét, a bőröm világos, ő szőke és napbarnított. Bárhol megjelennénk, mi lennénk a legszebb pár. Nem akarok úgy tenni, mintha nem töltene el izgalommal, amikor elképzelem, milyennek látnak majd minket a többiek – a holnapi vendégeink. Az osztálytársnőimre gondolok, akik stréber daginak csúfoltak (későn érő típus voltam), és arra gondolok: Az nevet igazán, aki utoljára nevet.

Beleharap a nyakamba. Feltámad bennem a vágy. Leomlik az utolsó védőbástya.

– Már ezzel is majdnem kész vagy? – pillant a vállam fölött az ülésrendre.

– Még nem találtam ki mindenkinek a helyét – válaszolom.

Csöndben tanulmányozza a tervet, érzem a leheletét a nyakamon és a kulcscsontomon. Felismerem az arcszeszét: cédrus és moha.

– Pierst is meghívtuk? – kérdezi szelíden. – Nem emlékszem, hogy rajta lett volna a listán.

Valahogy sikerül megállnom, hogy ne kezdjem el forgatni a szemem. Én készítettem el az összes meghívót. Én állítottam össze a listát, választottam ki hozzá a papírt, gyűjtöttem össze a címeket, vásároltam meg a bélyegeket, és adtam fel mindegyiket. Will sokat volt távol, az új sorozatát forgatta. Időnként bedobott egy nevet, valakit, akit korábban elfelejtett említeni. Gondolom, valamikor a vége felé aztán gondosan átnézte a listát, nehogy bárki kimaradjon. Piers később került fel rá.

– Ő nem volt rajta a listán – ismerem el. – De összefutottam a feleségével a Grouchóban. Kérdezett az esküvőről, és őrültségnek tűnt nem meghívni őket. Miért ne? – Piers Will sorozatának a producere. Kedves fickó, és mindig úgy tűnt, hogy Will jól kijön vele. Nem sokat gondolkodtam rajta.

– Rendben – mondja Will. – Így már érthető. – De hallom a hangján, hogy zavarja a dolog.

– Drágám. – Fél kézzel átkarolom a nyakát. – Azt hittem, örülni fogsz, ha ők is itt vannak. Nagyon örültek a meghívásnak.

– Semmi baj – feleli óvatosan. – Meglepődtem, ez minden. – Keze a derekamra vándorol. – A legkevésbé sem baj. Sőt, kellemes meglepetés. Jó, hogy itt lesznek.

– Oké. Rendben, akkor a férjeket és a feleségeket egymás mellé ültetem. Jó?

– Az örök dilemma – mondja komolyságot színlelve.

– Jaj, tudom… de van, akinek ez tényleg fontos.

– Ha minket hívnának meg, én tudom, hol szeretnék ülni.

– Igen? – kérdezem.

– Veled szemben, hogy ezt tudjam csinálni. – Kezével felhúzza a selyemszoknyát, és benyúl alá.

– Will, a selyem…

Ujjai már a bugyim csipkéjénél járnak.

– Will! – szólok rá félig bosszúsan. – Mi ütött beléd… – Aztán az ujjai becsusszannak a bugyimba, és már nem érdekel a selyem. Hátrahajtom a fejem a mellkasára.

Én nem ilyen vagyok. Nem az a fajta vagyok, aki belemegy egy eljegyzésbe mindössze néhány hónap ismeretség után… vagy férjhez megy alig néhány hónappal később. Mégsem nevezném elhamarkodottnak, mint, gondolom, sokan. Sőt, épp az ellenkezője. Ismerem magam, tudom, mit akarok, és aszerint cselekszem.

– Csinálhatjuk most is – suttogja Will a nyakamba. – Van időnk, nem? – Nemmel akarok válaszolni, de az ujjai közben folyamatosan teszik a dolgukat, ezért csak egy elnyújtott sóhajra futja tőlem.

Minden más partneremmel néhány hét után ráuntam a szexre, túl gyorsan kötelezettséggé vált. Will-lel azonban mindig van bennem egyfajta kielégületlenség, miközben fizikai értelemben sokkal inkább kielégít, mint korábban bármely más férfi. Nem csak az az oka, hogy olyan gyönyörű – mert az, természetesen, objektíven nézve. Ez a kielégületlenség sokkal mélyebb annál. Tisztában vagyok vele, hogy birtokolni akarom. Minden egyes szexuális együttlétünk egy kísérlet arra, hogy birtokba vegyem, de sosem sikerül teljesen, mert egy része valahogy mindig elérhetetlen marad.

Vajon a hírnév miatt van? Az az oka, hogy aki egyszer celeb lesz, az bizonyos értelemben közvagyonná válik? Vagy valami más, ami benne van? Valami megismerhetetlen titok, ami mindig rejtve marad?

Erről óhatatlanul is eszembe jut az üzenet. Nem fogok az üzenetre gondolni.

Will ujjai folytatják, amit elkezdtek.

– Will – suttogom erőtlenül. – Bárki ránk nyithat.

– Ettől olyan izgalmas, nem? – súgja. Igen, azt hiszem, igaza van. Will kétségkívül kitágította a szexuális horizontomat. Vele szexeltem először nyilvános helyen. Csináltuk éjszaka a parkban, egy majdnem üres mozi hátsó sorában. Amikor eszembe jut, elképedek magamon: nem hiszem el, hogy én voltam, aki ezeket a dolgokat tette. Julia Keegan soha nem szegi meg a törvényt.

Emellett az egyetlen férfi, akinek valaha megengedtem, hogy meztelenül lefilmezzen – egyszer még szex közben is. Csak azután egyeztem bele, hogy eljegyeztük egymást, természetesen. Nem vagyok teljesen hülye. De Willnek ez fontos, és mióta elkezdtük csinálni, ha nem is kedvelem kimondottan – az irányítás elvesztését jelképezi, és minden más kapcsolatomban én irányítottam –, de kétségkívül van benne valami részegítő. Hallom, ahogy kioldja az övét, és már a hangjától felforr a vérem. Előretol az öltözőasztal felé – kicsit durván. Megmarkolom az asztal szélét. Érzem, ahogy hátulról nekem feszül, mindjárt belém hatol.

– Hahó! Van itt valaki? – Megnyikordul az ajtó.

A francba.

Will elhúzódik tőlem, hallom, ahogy a farmerjával és az övével matat. Visszaengedem a szoknyámat. Alig bírom rávenni magam, hogy megforduljak.

Johnno áll az ajtóban, a násznagy, Will esküvői tanúja. Vajon mennyit látott? Mindent? Elvörösödöm, és dühös vagyok magamra. Dühös vagyok rá. Soha nem szoktam elvörösödni.

– Bocsi, srácok – mondja Johnno. – Félbeszakítottam valamit? – Jól látom, hogy gúnyosan mosolyog? – Ó… – Észreveszi, mi van rajtam. – Ez a…? Ez nem hoz balszerencsét?

Legszívesebben felkapnék egy nehéz tárgyat, és a fejéhez vágnám, aztán ráordítanék, hogy takarodjon innét. De sikerül uralkodni magamon.

– Ó, az ég szerelmére! – mondom helyette, és bízom benne, hogy a hanghordozásom azt üzeni: Tényleg olyan kreténnek látszom, aki hisz az ilyen baromságokban? Felvonom a szemöldököm, és összefonom a karom. Nagymestere vagyok a szemöldökfelvonásnak – fantasztikusan hatékonyan tudom alkalmazni a munkámban. Most szólaljon meg, ha mer. Bármilyen nagyszájú is Johnno, azt hiszem, egy kicsit fél tőlem. Általában félnek tőlem az emberek.

– Éppen az ülésrendet beszéltük meg – közlöm vele. – Azt szakítottad félbe.

– Nos – mondja. – Olyan seggfej vagyok… – Látom, hogy kicsit meg van ijedve. Helyes. – Most jöttem rá, hogy elfelejtettem valami fontosat.

Felgyorsul a szívverésem. Csak ne a gyűrűket. Megmondtam Willnek, hogy ne bízza rá a gyűrűket egészen az utolsó pillanatig. Ha elfelejtette a gyűrűket, nem állok jót magamért.

– Az öltönyöm – folytatja Johnno. – Minden elő volt készítve, beraktam egy öltönytartó zsákba… aztán az utolsó pillanatban… nem is tudom, mi történt. A lényeg az, hogy valószínűleg most is ott lóg az ajtómon Angliában.

Hátat fordítok mindkettőjüknek, ők pedig kimennek a szobából. Erősen koncentrálok, nehogy olyasmit mondjak, amit később megbánnék. Uralkodnom kell magamon ezen a hétvégén. Hajlamos vagyok kijönni a sodromból. Nem vagyok büszke rá, de sosem voltam képes teljesen kontroll alatt tartani az indulataimat, bár fejlődöm. A harag nem áll jól egy menyasszonynak.

Nem értem, Will miért barátkozik még Johnnóval, miért nem zárta már ki az életéből. Az biztos, hogy nem a szellemessége miatt. Amúgy ártalmatlan… vagy legalábbis azt hiszem, ártalmatlan. De annyira különböznek egymástól. Will olyan eltökélt, olyan sikeres, olyan okos. Johnno pedig egy csődtömeg. Egy igazi lúzer. Amikor felvettük a pályaudvaron, bűzlött a fűtől, és látszott rajta, hogy abban a ruhában aludt, ami rajta van. Arra számítottam, hogy legalább megborotválkozik, és elmegy fodrászhoz, mielőtt idejön. Olyan nagy kérés egy esküvői tanútól, hogy ne úgy nézzen ki, mint egy barlanglakó? Később majd átküldöm hozzá Willt egy borotvával.

Will túl jó hozzá. Még egy próbafelvételt is elintézett neki a Túlélni az éjszakát egyik epizódjába, de persze oda sem kellett. Amikor megkérdeztem Willt, miért ragaszkodik ennyire Johnnóhoz, egyszerűen csak azzal indokolta, hogy régóta ismerik egymást. „Mostanság nem sok közös van bennünk – mondta. – De nagyon régi barátok vagyunk.”

Will azonban tud könyörtelen is lenni. Őszintén megvallva, ez volt az egyik, amit vonzónak találtam benne, amikor először találkoztunk. Azonnal felismertem, hogy ebben hasonlítunk egymásra. A lehengerlő kinézete és a nyerő mosolya mellett a charme-ja mögött megbúvó ambíciója fogott meg leginkább.

Ez az, ami aggaszt. Miért ragaszkodik Will egy ilyen baráthoz, mint Johnno, csupán a közös múlt miatt? Hacsak nincs abban a múltban valami, amivel sakkban tartja.

Tartalom

Most – Az esküvő éjszakája

Előző nap – AOIFE – Az esküvőszervező

HANNAH – A létszámfeletti

JULES – A menyasszony

JOHNNO – A násznagy

OLIVIA – A koszorúslány

JULES – A menyasszony

HANNAH – A létszámfeletti

OLIVIA – A koszorúslány

AOIFE – Az esküvőszervező

Most – Az esküvő éjszakája

Előző nap – HANNAH – A létszámfeletti

Most – Az esküvő éjszakája

Előző nap – JULES – A menyasszony

JOHNNO – A násznagy

HANNAH – A létszámfeletti

Most – Az esküvő éjszakája

Előző nap – OLIVIA – A koszorúslány

JOHNNO – A násznagy

JULES – A menyasszony

AOIFE – Az esküvőszervező

Az esküvő napja – HANNAH – A létszámfeletti

AOIFE – Az esküvőszervező

Most – Az esküvő éjszakája

Az esküvő napja – JULES – A menyasszony

Most – Az esküvő éjszakája

Az esküvő napja – OLIVIA – A koszorúslány

AOIFE – Az esküvőszervező

JOHNNO – A násznagy

JULES – A menyasszony

HANNAH – A létszámfeletti

JOHNNO – A násznagy

AOIFE – Az esküvőszervező

OLIVIA – A koszorúslány

JULES – A menyasszony

JOHNNO – A násznagy

HANNAH – A létszámfeletti

AOIFE – Az esküvőszervező

Most – Az esküvő éjszakája

Az esküvő napja – JULES – A menyasszony

OLIVIA – A koszorúslány

HANNAH – A létszámfeletti

JOHNNO – A násznagy

HANNAH – A létszámfeletti

JOHNNO – A násznagy

AOIFE – Az esküvőszervező

JULES – A menyasszony

HANNAH – A létszámfeletti

Most – Az esküvő éjszakája

Az esküvő napja – OLIVIA – A koszorúslány

JULES – A menyasszony

OLIVIA – A koszorúslány

Most – Az esküvő éjszakája

Néhány órával korábban – HANNAH – A létszámfeletti

Most – Az esküvő éjszakája

Korábban – AOIFE – Az esküvőszervező

JULES – A menyasszony

OLIVIA – A koszorúslány

Most – Az esküvő éjszakája

Korábban – WILL – A vőlegény

HANNAH – A létszámfeletti

OLIVIA – A koszorúslány

JULES – A menyasszony

JOHNNO – A násznagy

AOIFE – Az esküvőszervező

WILL – A vőlegény

Most – Az esküvő éjszakája

Korábban – WILL – A vőlegény

Most – JOHNNO – A násznagy

AOIFE – Az esküvőszervező

EPILÓGUS

Órákkal később – OLIVIA – A koszorúslány

Másnap – HANNAH – A létszámfeletti

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Dancing Script – SIL Open Font License
Cabin – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0