Világvége

Tamás Gáspár Miklós
válogatott politikai-filozófiai írásai

I.
A korszellem dúdol
– részlet –

Válogatta és jegyzetekkel ellátta
Sipos Balázs

Kalligram
2023

© Tamás Gáspár Miklós, 2023
ISBN 978 963 468 406 0

Tartalom

Tamás Gáspár Miklós (Tamás Ábel)

Szerkesztői előszó

Tamás Gáspár Miklós hivatkozott kötetei

A világ vége

(Élet és Irodalom, XLVIII. évfolyam 31. szám, 2004. július 30.)

A posztfasizmusról

(Boston Review, 2000. nyár; Eszmélet, 2000. tél, új fordítás.)

A terrorizmus hanyatlása

(Népszabadság, 2001. szeptember 24.)

A szakszervezeti kérdés a huszonegyedik században

(Ezredvég, 12. évfolyam [2002.] 3. szám)

A középosztály lázadása

(Élet és Irodalom, XLVI. évfolyam, 18. szám, 2002. május 3.)

A gyászoló család

(Népszabadság, 2002. június 22.)

Ellenforradalmaink

(Élet és Irodalom, XLVI. évfolyam, 28. szám, 2002. július 12.)

Magyar út a semmibe

(Élet és Irodalom, XLVI. évfolyam 37. szám, 2002. szeptember 13.)

A háborúnak vége

(Élet és irodalom, XLVII. évfolyam, 18. szám, 2003. május 2.)

A Kelet védelmében

(Élet és Irodalom, XLVIII. évfolyam, 24. szám, 2004. június 11., ugyanakkor: A Hét, 2004/22.)

Kétféle jobboldal

(Népszabadság, 2004. június 26.)

Válság, esély, kiút

(Élet és Irodalom, XLVIII. évfolyam, 35. szám, 2004. augusztus 27.

Szegény náci gyermekeink

(Élet és Irodalom, XLVIII. évfolyam, 40. szám, 2004. október 1.)

Isten hozta, Mr. Bush

(Élet és Irodalom, XLIX. évfolyam, 16. szám, 2005. április 22.)

Kell-e új baloldali párt?

(Élet és Irodalom, L. évfolyam 12. szám, 2006. március 24.)

Jövő harcok elé

(Élet és Irodalom, L. évfolyam 19. szám, 2006. május 12.)

Reformválság

(Népszabadság, 2006. június 24.)

Vallásháború vagy osztályharc

(Élet és irodalom, L. évfolyam, 40. szám, 2006. október 6.)

Az állam teste

(Élet és Irodalom, LI. évfolyam, 12. szám, 2007. március 23.)

A jóléti állam kísértete

(Eszmélet 20. évfolyam, 77. szám, 2008. április 1.)

Értő fülek

(Népszabadság, 2008. június 6.)

Az ellenforradalom lelki szegényei

(Élet és Irodalom, LII. évfolyam, 33. szám, 2008. augusztus 15.)

A vallomás

(Élet és Irodalom, LII. évfolyam, 35. szám, 2008. augusztus 29.)

Szürkület

(Élet és Irodalom, LII. évfolyam, 45. szám, 2008. november 7.)

Az őrzők

(Élet és Irodalom, LII. évfolyam, 49. szám, 2008. december 5.)

Az írástudók újabb árulásai

(Népszabadság 2009. január 14.)

MSZP 1989–2009

(Élet és Irodalom, LIII. évfolyam, 14. szám, 2009. április 3.)

Hosszú séta egy rövid mólón

(Rednews, 2010. december)

A hosszú huszadik század

(Élet és Irodalom, LIV. évfolyam, 2. szám, 2010. január 15.)

Kinek kampec?

(Népszabadság, 68. évfolyam, 72. szám, 2010. március 27.)

Az antifasizmus jövője

(Élet és Irodalom, LIV. évfolyam, 13. szám, 2010. április 2.)

Válaszok az indymediának

(Indymedia, 2010. április 11.)

A korszellem dúdol

(Élet és Irodalom, LIV. évfolyam 41. szám, 2010. október 15.)

Jegyzetek

Névmutató

Tamás Gáspár Miklós

(1948–2023)

Életrajzi kísérlet

Tamás Gáspár Miklós 1948. november 28-án született Kolozsváron (Cluj, Románia). Édesapja Tamás Gáspár író, újságíró, 1956–1959 között a kolozsvári Állami Magyar Színház igazgatója, édesanyja Tamás (született Krausz) Erzsébet műtősnő; 1945-ig mindketten az illegális kommunista mozgalom tagjai voltak. Miközben a munkásmozgalom emlékezetét áhítatosan őrizték, távolságtartással viszonyultak a második világháború után Kelet-Európában kialakuló politikai berendezkedésekhez. Tamás Gáspár Miklós iskoláit Kolozsváron végezte, majd filozófiát a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetemen, klasszika-filológiát pedig a Bukaresti Egyetemen tanult; fiatalkorában legfontosabb olvasmányai közé tartozott a klasszikus német filozófia, Nietzsche és az Újszövetség, Platón, valamint a XIX. századi magyar liberális irodalom. 1972 és 1978 között az Utunk című kolozsvári hetilap munkatársa volt. Miután nem kötötte meg az elvárt politikai kompromisszumokat, a szerkesztőségben csak nyomdai korrektorként folytathatta munkáját, és ki volt téve a Securitate zaklatásainak. Univerzális szellemi tájékozódásában sem nyelvi, sem gyakorlati korlátokat nem ismert; Kolozsváron írt filozófiai esszéinek és irodalmi tárgyú kritikáinak jelentős része A teória esélyei című gyűjteményes kötetében olvasható (Bukarest, Kriterion, 1975). Már ebben az időszakban is szoros kapcsolatot tartott fent a Budapesti Iskola tagjaival. Miután 1978-ban áttelepült Magyarországra, filozófiát taníthatott az ELTE Bölcsészettudományi Karán, ahonnan 1981-ben politikai okokból elbocsátották; 1982 és 1989 között munkanélküli volt. 1981-ben kiutasították Romániából, ahová 1989-ig nem térhetett vissza. A demokratikus ellenzék meghatározó tagjaként írásait a rendszerváltásig szamizdatban publikálta. A szem és a kéz című értekezése, melyben analitikus érveléssel az anarchizmus racionális elméletét alkotta meg, az AB Független Kiadónál jelent meg 1983-ban; a nacionalizmus elméletéről szóló Idola tribus című kötete a párizsi Magyar Füzetek könyvsorozatában láthatott napvilágot 1989-ben. Első nyugati útjára 1986-ban került sor, amikor a Soros Alapítvány ösztöndíjának köszönhetően a New York-i Columbia Egyetem vendégkutatója lehetett. Később – részben még a rendszerváltás előtt, részben azt követően – az Oxfordi Egyetem, az École des Hautes Études en Sciences Sociales, a Chicagói Egyetem, a Georgetowni Egyetem, a Yale, a New School, a Dickinson College, a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem vendégtanára, a Wilson Center, a Wissenschaftskolleg zu Berlin, az Institut für die Wissenschaften vom Menschen (Bécs) vendégkutatója. A magyar szabadelvűség hagyományait felelevenítő liberális gondolkodóként és politikusként a rendszerváltás egyik meghatározó alakja, tüntetések rendszeres szónoka, tiltakozások szervezője. 1988. június 16-án a Batthyány-örökmécsesnél a Nagy Imre és mártírtársai kivégzésének 30. évfordulója alkalmából szervezett, hatósági intézkedéssel félbeszakított megemlékezés szónoka; a rendőrök másokkal együtt megverték és őrizetbe vették. A Szabad Kezdeményezések Hálózatának, majd a Szabad Demokraták Szövetségének a megalapításától fogva tagja, eleinte egyik vezetője (1988–1990 között az Ügyvivői Testület tagja, 1992–1994 között az Országos Tanács elnöke; a pártból csak 2000-ben lépett ki). 1989-ben az egységes ellenzék jelöltjeként egy időközi választáson bekerül a még éppen pártállami Országgyűlésbe; 1990–1994 között az SZDSZ színeiben országgyűlési képviselő, a Külügyi Bizottság tagja. 1994-ben jelent meg Másvilág című gyűjteményes kötete (Budapest, Új Mandátum), mely addigi politikai filozófiai írásaiból és publicisztikáiból válogat; ugyanebben az évben – politikai és alkati okokból – búcsút int a hivatalos politikának, hogy aztán haláláig publicistaként, közéleti szereplőként, a hazai és nemzetközi politikai diskurzus kritikus résztvevőjeként vállaljon nem intézményes értelemben vett politikai szerepet. 1989 és 1991 között az ELTE Állam- és Jogtudományi Karának docense, 1991 és 2010 között az MTA Filozófiai Intézetének munkatársa, 1991 és 1995 között igazgatója; 2003-tól haláláig rendszeresen visszatérő vendégprofesszor a Közép-Európai Egyetem (CEU) Nacionalizmus, illetve Társadalmi Nemek Programján, később Szociológia és Szociálantropológia Tanszékén. Filozófiai és eszmetörténeti írásainak kétkötetes gyűjteménye Törzsi fogalmak címmel jelent meg (Budapest, Atlantisz, 1999). Ez a könyv lezárja liberális és konzervatív liberális korszakát, miközben jól mutatja nem szűnő elkötelezettségét a „honpolgári kultúra” megerősítése iránt. Az ezredfordulótól kezdve a marxista filozófia tágas területein és a munkásmozgalom történetének eszmei hagyományában találja meg szellemi otthonát, bár egy általános baloldali tájékozódás jelei gondolkodásában már az 1990-es évek közepétől érzékelhetőek voltak. Filozófiai felfogása Marx „tragikus” értelmezésén alapul; az egyetemes kizsákmányolás és a jogfosztást normalizáló posztfasizmus poklából kiutat nem lát, az egyenlőségre törekvő politikai programokat illúziónak tekinti, miközben mindennek ellenére helyesel minden olyan politikai praxist, amely az emberek szenvedésének enyhítését szolgálja. Rövid mozgalmi kísérletek (Zöld Baloldal, Attac Magyarország), a független szakszervezetekkel való folyamatos együttműködés, „civil” akciók (pl. roma családok kilakoltatása elleni tiltakozások), valamint számtalan tüntetésen a szabadság, az emberi és szociális jogok, az emberi méltóság védelmében és a kirekesztés minden formája ellen tartott beszédek sora fémjelzi nem intézményes politikai aktivitását, miközben úttörő szerepet vállal a magyar és általában a kelet-európai baloldali gondolkodás és a marxista filozófia feltámasztásában. Magyarul és sok más nyelven megjelent írásaival, itthon és a világ számos országában a legkülönfélébb szervezetek (szakkollégiumok, NGO-k, egyetemek, kutatóintézetek és különféle politikai és művészcsoportok) meghívására tartott előadásaival, baloldali fiatalok, műhelyek és folyóiratok erkölcsi támogatásával haláláig azon dolgozott, hogy a szocializmus, ha politikailag halott is, szellemi értelemben eleven lehessen. A 2010 utáni magyarországi politikai berendezkedés egyik legfőbb kritikusa volt; holisztikus bírálatában kiemelt szerepet kapott az ellenzék jelentős része által is (pl. a menekültkérdésben) hallgatólagosan elfogadott politikai axiómák kritikája. 2018-ban, 70 éves születésnapja alkalmából a Mérce című internetes folyóirat TGM70 címmel tett közzé szabadon hozzáférhető válogatást az életművéből. Marxista korszakának legfontosabb politikai filozófiai írásait Antitézis címmel megjelent esszékötete gyűjti egybe (szerk. Sipos Balázs, Budapest, Kalligram, 2021). Számos más elismerés mellett Roma Polgárjogi Díjat (2001), Soros-életműdíjat (2003), a Magyar Köztársasági Érdemrend Középkeresztjét (2005; ezt 2016-ban visszaadta), a Magyar Filozófiai Társaság életműdíját (2021) és Baumgarten-díjat (2022) kapott. 2021-ben a Fővárosi Közgyűlés egyhangú döntése alapján Budapest díszpolgára lett. Szülővárosával, valamint a romániai magyar és román értelmiséggel intenzív kapcsolatot ápolt, miközben szorosan kötődött amerikai, angol, német, osztrák, cseh, olasz, török, szlovén, szerb és vajdasági magyar, bosnyák, koszovói stb. baloldali értelmiségi csoportokhoz is. 2020-ban diagnosztizált súlyos betegségével két és fél éven át hősiesen küzdött. 2021-től visszatért fiatalkori érdeklődéséhez a klasszikus német filozófia és a magyar reformkor hagyományai iránt, ez tükröződik szellemi végrendeletként is olvasható, 2022 karácsonyán közzétett Öt tanács a hazának című írásában. Élete utolsó hetét leszámítva mindvégig elmélyülten dolgozott. 2023. január 15-én halt meg Budapesten. Négy gyermeke (Ábel, 1981; Rebecca, 1988; Jonathan, 1991; Hanna, 2005) és életében egy unokája (Artúr, 2012) született.

Tamás Ábel

Szerkesztői előszó

Ennek a kötetsorozatnak a tervét a szerkesztő Tamás Gáspár Miklóssal együtt gondolta el. Az Antitézisben közreadott – eredetileg angol nyelven, nemzetközi közönség számára írt, globális folyamatokat bemutató – politikafilozófiai esszék magyar esettanulmányainak füzéreként a korábbi kötet amolyan párdarabjának szánták a gyűjteményt. A szerző már ennek a legelső, sorozatnyitó válogatásnak az összeállítását sem élhette meg. A szerkesztő, akit minden felelősség egyedül terhel, igyekezett úgy szelektálni, hogy a korszakban írt összes nagyívű (bio)politikai-gazdasági elemzés bekerüljön, s mellettük azoknak a kisebb lélegzetvételű írásoknak is legyen hely, amelyek részletekre fókuszálva árnyalják az átfogóbb szövegeket; teljességre sajnos nem törekedhetett. Jelen kötetet hamarosan követni fogja a 2010–2022 közötti politikai-filozófiai, majd az ugyanebben a húszéves időszakban írt kultúrtörténeti, a szerző által nem igazán kedvelt kifejezéssel: identitáskérdésekkel – a hazával, Erdéllyel, a román-magyar viszonnyal, a kommunizmussal és a szocializmussal, a velünk élő fasizmussal, valamint a kereszténységgel és a zsidósággal – foglalkozó írások gyűjteménye; majd a 2010–2022 közötti, immár világtendenciákra (elsősorban a menekültválságra, a klímaválságra és egyéb biopolitikai katasztrófára, kiemelten a koronavírus-járványra) összpontosító, a szó régi értelmében apokaliptikusnak nevezhető magyar nyelvű írások válogatása zárja a Világvége-sorozatot. (Innen a sorozatcím – szintén a szerkesztő döntéséből.)

Az itteni – egy kivétellel tehát magyar napilapokban, folyóiratokban, internetes periodikákban 2000–2010 között megjelent – cikkek, esszék, vitairatok, elemzések, indítványok olvashatók az Antitézis legfőbb történelemfilozófiai téziseinek a lokális demonstrációiként, de akár a tézisek kibontakozásának a krónikájaként vagy a filozófus afféle empirikus-történeti-szociológiai-kultúrtörténeti anyaggyűjtéseként is: azoknak a kelet-közép-európai, elsősorban persze magyarországi biopolitikai, közgazdasági, munkaszervezési, társaslélektani átalakulásoknak a jelenidejű, sosem elkapkodott, de a pillanatnyiság nyomát magán viselő rögzítéseként, amelyek a velük egyidejűleg elgondolt történetfilozófiai tézisek hivatkozási alapjaként szolgáltak. A legfőbb – egymással szorosan összefüggő, az Antitézisben és a Világvége-sorozat írásaiban gazdagon okadatolt – tézisek a következők. A XXI. század elejére a kapitalizmust kívülről ellenző munkásmozgalom – a kommunizmus ígéretének hordozó alanya, a történelem egykori szubjektuma – végleg eltűnt. Ennek következtében – külső kényszerítés híján – az egykor jóléti állam föladta szociális jellegét, fölszámolta magát, s immár tisztán regulatív funkciót tölt be: a szabad piac, a korlátlan munkaerő- és tőkeáramlás, illetve a zavartalan munkáltatáshoz kellő jogi környezet és közbiztonság szavatolójának, valamint a renitens populációk fegyelmezőjének a szerepét. Magyarországról nézve ez a rendszerváltás kudarca; de nem egyszerűen a szabadság rendjének valamifajta szabotálásáról van szó, még csak nem is helyi anomáliáról, hanem (mégha az évtized magyar nyilvánossága ezt nem is mindig vette észre vagy tartotta szem előtt) a kései kapitalizmus elvont érdekérvényesítő erejének globális tendenciáiról. A tőkeuralom elvált minden osztálytól, absztrakttá, mechanikussá és támadhatatlanná vált: a proletariátussal együtt a hagyományos polgárság is megszűnt politikai-gazdasági tényező lenni. A tőkés rendnek nincs szuverénje; az uralom többé nem kötődik személyekhez vagy osztályokhoz. A kései kapitalizmust jellemző automatizáció (gépesítés) nagyrészt kiiktatta az emberi munkát mint értéktermelő tevékenységet, ezáltal a népességek példátlanul nagy része dologtalanná, dolgozóként fölöslegessé vált, vásárlóerővé redukálódott; de mivel – jóléti állami segélyezés híján – másként nem lehet szétosztani a lakosság között a fogyasztáshoz, vagyis a termékek értékesítéséhez kellő anyagi forrásokat, mint a kényszerből és gyakran (szimbolikus vagy jogi) kényszerrel fenntartott munkavégzés javadalmazásával, mindenkinek továbbra is – és még többet – kell dolgoznia. A képviseleti demokrácia keretében versengő pártok a felállt gazdasági-jogi-biopolitikai rend igazgatásának némileg eltérő módozatait kínálják fel a választóknak, véleménykülönbségeik az értéktermelő munkavégzést, a társadalmilag megtermelt javak szétosztását, a gazdaságnak mint önálló szférának az érinthetetlenségét illetően minimálisak; konszenzus uralkodik abban, hogy a rendszer bármiféle fundamentális megváltoztatása, beleértve a valóban részvételi politikacsinálás (tehát a demokrácia), illetve a munkátlanság, az önigazgatás, a tulajdon- és uralommentesség (tehát a kommunizmus) eshetőségét, kizárt. Aki nem dolgozik, veszélyezteti a rendet, segély helyett kényszermunkát vagy büntetést érdemel, és nemhogy politikai erővel, de még képviselettel sem rendelkezik. Azoknak a sokaságoknak a rendszerellenes kritikai potenciálja, akik dolgozhatnak ugyan, mégis elégedetlenek helyzetükkel, életszínvonalukkal vagy kilátásaikkal, azáltal oltódik ki, hogy a szimbolikus rendfenntartók a dologtalanok, a segélykérők, a menekültek, mindenfajta politikai, szexuális, etnikai, vallási kisebbségek ellen fordítják őket. Az így összeálló rendszer: a posztfasizmus. Ezeknek a – világszerte megfigyelhető – tendenciáknak a magyarországi kibontakozását követi végig jelen kötet. A szerkesztő számára az összeállítás alatt az volt a leginkább megdöbbentő, hogy a demokrácia leépítésének, a közszolgálati intézményrendszer szétverésének és mindennemű univerzalista politikai eszmének az eltiprása, mindaz tehát, amit a magyarországi nyilvánosságban többnyire a Nemzeti Együttműködés Rendszeréhez szokás kötni, a kétezres évek valamennyi politikai formációjának a közös műve volt.

Mindezeknek az itt csupán érintett problémáknak a feltérképezése megkezdődik már a kötet nyitótanulmányában, az eredetileg több mint húsz éve megjelent – a mából nézve is megdöbbentő éleslátással (jóserővel) megírt – „A posztfasizmusról” című esszében. Ez a – hamar nagyhatásúvá váló – szöveg afféle programadó írás is: Tamás Gáspár Miklós a benne kifejtett fogalmak és folyamatok árnyalásának, további nyomon követésének, egyúttal történetiesítésének, korábbi fogalmakra és folyamatokra való visszavezetésének szentelte életének utolsó két évtizedét. Úgy is, mint filozófus, úgy is, mint jelenünk krónikása. De az itteni írások még csak a posztfasizmus készülődését jelzik. Kísértetiesen visszhangzanak jelenünkből, mint a világvége öntudatlan nyitóakkordja.

A szövegeket a szerkesztő gondozta, jelöléseiket egységesítette, mindig igyekezve tiszteletben tartani (szükség esetén – az írások egykori szerkesztőit felülbírálva – helyreállítani) Tamás Gáspár Miklós idiomatikus nyelv- és szóhasználatát. A szerkesztői lábjegyzetek egyfelől a hiányzó hivatkozásokat adják meg (vagy frissítik a szerző hivatkozásait, ha az éppen idézett kötet azóta megjelent újabb kiadásban); másfelől a politikai, gazdasági, történeti stb. háttérfolyamatokat mutatják be – ahol a kontextus a mából olvashatatlannak tűnt, ott a szokásosnál részletesebben. A szerkesztő célja az volt, hogy azok is a lehető legmélyebben érthessék a szövegeket anélkül, hogy ehhez bármifajta külső forrást igénybe kellene venniük, akik az itt megszólaltatott évtizedet nem őrzik emlékezetükben, ennélfogva viszonylag ismeretlenek előttük a felvonultatott személyek, a vitatott álláspontok, az elemzett vagy utalásszerűen felvillantott események. Ezeket az újonnan beszúrt szerkesztői lábjegyzeteket minden esetben {…} jelöli; beszélő alanyuk ugyanaz, mint aki jelen sorokat szignózza.

Sipos Balázs

Budapest, 2023. május 2.

Tamás Gáspár Miklós hivatkozott kötetei

A szem és a kéz. Bevezetés a politikába. Budapest: Független Kiadó, 1983.

Másvilág. Budapest: Új Mandátum Könyvkiadó, 1994.

Törzsi fogalmak I–II. Szerkesztette Miklós Tamás. Budapest: Atlantisz, 1999.

Antitézis. Válogatott tanulmányok 2001–2020. Fordította és szerkesztette Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2021.

A túlsó pólus. Szerkesztette Kelemen Pál és Sipos Balázs. Budapest: Kijárat Kiadó, 2023.

A világ vége

(2004. július 30.)

A kilencven esztendeje kitört világháborúval befejeződött az, ami az 1642-i angol forradalommal kezdődött volt. Ez a nyugati keresztyénség által befolyásolt területeken – hosszú konvulziók és szenvedések árán – kompromisszumos rendszert alakított ki. A kompromisszum elemeit legitimációs-ideológiai eszmehalmazokkal szokás leírni: iparosítás, szekularizáció, kapitalizmus, szabadelvűség, demokrácia, nacionalizmus, szocializmus, tömegkultúra, imperializmus. Ezeknek a társadalmi tényeknek (hiszen tények: a szocializmus ténye a hatalmas és tekintélyes munkásmozgalom gyakorlatában öltött testet) a feszültségére épült a régi liberális kapitalizmus és liberális imperializmus billenékeny szerkezete. Ez a szerkezet elrejtette azt a ma is – részben szándékosan – elrejtett tényt, hogy az 1914 előtti liberális kapitalizmus akkor még történetileg új volt, csak enklávékban uralkodott az agrárius feudalizmus óceánjában, amelyben a hierarchikus-patriarkális függőségi viszonyok és emberi praxisok nem sokban különböztek az ötezer évvel korábbiaktól (testi fenyítés, összehozott házasság, fizikai megalázkodás, az urak és a szolgák kulturálisan is elkülönült, szegregált társadalmai stb. stb.). Az alacsony hozamokra, gyakran puszta túlélésre berendezkedett, a primitív mágiává és babonává züllött „vallás”, a bot és a korbács által összetartott, a kozmopolita arisztokrácia alapzatául szolgáló, éhező, iszákos, bicskázó és tetves falu a radikális, papramorgó, polgári város ellenfelének látszott – és az is volt, de csak Franciaországban –, ám a legtöbb országban a gazdaságilag egyre inkább kiszolgáltatott nagybirtokos főnemesség, szövetségben a politikailag kiszolgáltatott fináncarisztokráciával és a középnemesség funkcióit átvett szoldateszkával, még mindig irányító szerepet játszott (ismét csak Franciaország kivételével) az európai államok politikájában. (Figyelemre méltó, hogy még ma is az a két nyugati állam váltja ki a konzervatívok ellenszenvét, amelyben a legkisebb volt a feudális-arisztokratikus elemek részaránya akkor, amikor a „nemzetkarakterológiai” sztereotípiák megszilárdultak: a Francia Köztársaság és az Egyesült Államok.)

✻

A feudális óceán és a polgári szigetvilág bonyolult összefüggését némileg elfödte európai sajátosságunk, hogy leginkább az újra figyelünk. Max Weber nagyszerű modernségmetaforái az akkori világ igen kis részére illettek rá, érdeklődésének iránya viszont érvényes volt az akkori szellemi világ teljességére: hiszen az európai értelmiséget akkor is, mint most, a nóvum érdekelte, és az értelmiségiek akkor is átlapozták az agrárkérdésről szóló tanulmányokat a folyóiratokban, akárcsak manapság. A polgári világkorszak elvont-személytelen hatalmairól szóló marxi-weberi démonológiának akkor is számtalan híve volt, amikor Németországot az udvar, a porosz kurtanemesek és északnémet földbirtokosok irányították. A burzsoáziának még a puszta autonómiáért is küzdenie kellett, nemhogy a teljhatalomért, amikor a műveltek és az érzékenyek figyelmét már rég lekötötte mindaz, ami a polgári világrend és a polgári világkorszak lezárását és meghaladását ígérte. A huszadik századba is áthúzódó Dreyfus-ügy (1894–1906) mutatta, hogy még Franciaországban is meg kellett küzdenie a polgári köztársaságnak a nemesi-katonai-egyházi reakcióval, és hogy a burzsoázia legnagyobb győzelme is törékeny a premodern, atavisztikus reakcióval szemben, amely 1939/1940-ben, majd Vichyben teljes pompájában támadt föl, mintha Boulanger tábornok óta mi se történt volna. És hát Franciaország volt a legpolgáribb, a legrepublikánusabb, a legkevésbé klerikális állam Európában.

Még mielőtt a polgárság győzelmét biztosították volna, a polgárság olyan kvintesszenciális képviselői, mint a fiatal Thomas Mann a maga apolitikus elmélkedéseiben (amelyek – visszhangtalanul – pár éve magyarul is megjelentek),1 összefoglalták a burzsoázia akkori világnézetét, amelynek a lényege az antiliberális polgárellenesség volt. Ez az a XIX. században összetákolt kompromisszum, amely az utilitárius boldogságkalkuláció, a pozitivista szkepszis és a pozitivista ténykultusz, a tétova humanizmus polgári ideologémáit mindig is avval ismerte el, hogy a lovagi/szerzetesi múlt és a félelmes szocialista/kommunista/anarchista jövő persze magasabbrendű, csak hát egyelőre egyik sem igazán időszerű, érjük be, kérem, ezekkel a szerény, prózai semmiségekkel. Nos, a háborús párt nem érte be velük, hanem kombinálta a fizikai erő, fizikai szépség és fizikai bátorság katonai-nemesi (ksátrija) eszménye iránti mazochisztikus rajongását a histórián túli históriával: a nem a kultúrában, hanem a történelem alatti „faj”-ban gyökerező csoportsajátosságok máig eleven mítoszával. A dolog polgárellenessége annyira intenzív volt, hogy a legkülönfélébb – immár nem negyvennyolcas modorban liberális és olykor demokratikus – nacionalizmusok egyaránt az ellenség prózaiságát és kalmárszellemét tették szóvá, szemben a mi katonánk költői halálra szántságával; ez persze elsősorban Németországra és a grillparzeri dinasztikus ókonzervativizmusra alapozó osztrák háborús ideológiára volt jellemző; az utóbbit az olvasó a Švejk tréfásan hangzó, de valódi idézeteiből ismerheti.

✻

A hadviselő felek a polgári társadalommal szembeni mélységes ambivalenciával indultak a mindannyiuk számára végzetes csatamezőre. Sokuk számára a kapitalizmus exportja – az imperializmus – azt is jelentette, hogy a kapitalizmus ízetlen evilágiságát kiszervezik a sötét bőrű „vadak” közé, míg idehaza megmaradhatunk „la France profonde” (innen honosítottuk a „mélymagyar”-t), „this sceptered isle”,2 „England’s green and pleasant land”,3 a Hansa-városi patríciusok, a Joseph Roth Radetzky-indulójából ismert von Trotta katonacsalád egyszerű hűsége, a sztárecek spirituális tekintélyétől összetartott obscsina és zadruga (föld- és házközösség), a „homestead”, a „kúria” és a „végvár” premodern/prekapitalista kozmoszában, amelyet az Ernst Jünger-féle Stahlgewitter,4 a mechanikus „anyagcsata” hipermodernsége hoz el számunkra. Jünger a harcról mint belső élményről és „a munkás”-ról szóló későbbi (igen erőteljes és fantáziadús) esszéiben5 már nem tartja fönn az „anyagcsata” frontharcosáról mint lovagról alkotott ifjúkori képét, de minden szellemi konfliktus nélkül siklik innen át a gépesített tömeggyilkos istenítésébe, amelynek kapcsolata a törzsi nemesség múltjával a halálra szántak plátóian homoerotikus, szótlan férfiközössége. (Ez a kép egyébként a későbbi háborúellenes humanista irodalom olyan bestsellereiben is megtalálható, mint Remarque Három bajtársa, Barbusse-tól A tűz, Andreas von Latzko Menschen im Kriegje.6) Ehhez járult a „civilizáció” polgári eszménye, amelyet állítólag Franciaország képviselt volna a szolgalelkű német militarizmussal, Németország az orosz cárizmussal, a Monarchia „a Balkán”-nal szemben. Ezek a szófia beszédek a sok millió emberéletet követelő idióta állóháború és gázháború, U-Boot-háború (amellyel személyszállító és más civil hajókat süllyesztett el a német haditengerészet, amit akkoriban még rossz néven vettek), a polgári lakosság elleni pokoli atrocitások (amelyekben a mi derék osztrák-magyar hadseregünk jeleskedett, gondoljunk a történelmünkből gondosan kiretusált szarajevói szerbellenes pogromra) hónapjai, évei után nem értek már fabatkát se.

A humanizmus, nacionalizmus, a szabadversenyes kapitalizmus, a liberalizmus és a demokrácia XIX. századi eszméi (amelyek távol álltak a valóságtól, hiszen sehol se volt pl. általános, egyenlő és titkos szavazati jog; e tekintetben Oroszországban és az arisztokratikusan, tehát antidemokratikusan liberális Magyarországon volt a legrosszabb a helyzet) nevetségessé váltak a lövészárkok hullabűzét és mérges gázt szagolt nemzedék szemében. De csődöt mondott az is, ami innen és túl volt a liberális-imperiális kapitalizmuson, azaz az egyház és a szocializmus. A nemzeti keresztyénség fából vaskarika, erre kár is szót vesztegetni. A nemzeti keresztyénség hívei csak azok maradhatnak, akik konzervatív nacionalisták, bár nem keresztyének. A történelmi egyházak végső szklerózisa ekkor kezdődött: amikor minden oldalon megáldották az egymás ellen fordított fegyvereket.

Ami azonban a mi kelet-európai történelmünk számára a legfontosabb (és a szomszédos Közép-Európa számára is lényeges), az a szociáldemokrácia gyalázatos bukása, meg ami ebből következett. A német és az osztrák-magyar szociáldemokrácia a maga kombinált antifeudális-antikapitalista programjával, döbbenetes anyagi hatalmával egyszerre volt erő és remény, utópia és vaskos realitás az ipari övezetek számára és megváltási ábránd az agrárperiférián. A „zimmerwaldi baloldalnak”7 igaza volt abban, hogy a szociáldemokrata vezetők árulók voltak – igaza is volt, meg nem is. (Köztudomású, hogy Lenin azt hitte, a szociáldemokrata lap, a Vorwärts háborút üdvözlő különszáma a német császári vezérkar hamisítványa…) Igaza volt, mert a nacionalista burzsoázia és a feudális szoldateszka háborújában szocialista nem vehet (nem vehetett, ma se szabad neki venni) részt, másrészt meg nem volt igaza, hiszen látnia kellett volna, hogy a szociáldemokrácia csak színleg folytat forradalmi küzdelmet a burzsoáziával szemben (valóságos küzdelme a ma is ismert bérmozgalmakban, társadalombiztosítás-fejlesztésben stb. merült ki). Valódi harca a késő feudális arisztokrácia, a nemesi tisztikar, a középkorias jog és az államegyházak ellen folyt, a polgári forradalom befejezéséért és diadalra juttatásáért. A burzsoázia pedig háborúzik. A burzsoázia csak úgy szerez – mint tudjuk, látjuk ma is – piacot, befolyást, respektust, csak úgy képes kiterjeszteni rendszerét és elvégezni a premodern múltat és poézisét romboló munkáját, ha háborúzik, és a polgári forradalmat radikalizáló szociáldemokrácia csak ettől a kataklizmától remélhette annak a teljesen és véglegesen tőkés rendnek a bekövetkeztét, amelyről Marx beszélt. Végül maga a „zimmerwaldi baloldal” is (már akit nem öltek meg szocialista elvtársai, mint Rosa Luxemburgot) antifeudális forradalmat vívott, szocialista szemszögből tehát „polgári” forradalmat, amikor 1917 őszén lerombolta a cári monarchiát, elkergette a bojárokat, földet osztott, lemészárolta a tiszti kasztot, csődbe kergette a mezőgazdaságot és bekorbácsolta az iparba a parasztságot, kialakította a modern fegyelmet, rendet, szigort, pontosságot, a mechanikus időbeosztást, a tudományos-technikai vívmányait, a kvantifikációt, az uniformizált, ám fölfokozott munkaintenzitást, a munka és a szorgalom, a fölhalmozási aszkézis kultuszát és kulturális uralmát, az érdemen (munkateljesítményen és „rátermettségen”) nyugvó, új típusú hierarchikus egyenlőtlenséget a dolgozók között, a manipulatív-hülyítő-giccses tömegkultúrán nyugvó ideológiai konformitást és hipermitológiai távközösséget – a bolsevizmus diadala éppolyan antifeudális-antiagrárius, rendszerező-homogenizáló „polgári” diadal volt, mint a legskandinávabb permisszív-élveteg-aszkétikus szociáldemokráciában (szelektíven élveteg és szelektíven aszkétikus, de intenzíven mindkettő). Ezt ma már világosan látjuk sokan, és már akkor is világosan látták kevesen.

Igen, csakhogy maguk a szervezett munkások nem úgy tudták, hogy nekik kell megvívniuk a polgárok helyett a polgári forradalmat, sőt: nekik kell saját vezetőikből polgárhelyettesítő kasztot emelniük maguk fölé. A szervezett munkások kísérletet tettek kommunista forradalomra, nem Oroszországban, hanem Németországban. Itt a szocialista forradalmat vívó szocialisták kerültek szembe a polgári forradalmat vívó szocialistákkal. Később a maga polgári forradalmát vívó, orosz vezetésű „Komintern” (amely soha nem volt internacionalista, csak az orosz forradalom orosz nacionalista védműve, bár a kommunista mozgalom vértanúi ezt se tudták) árulta el és fojtotta meg a szocialista forradalmakat mindenütt, ahol tehette. A Szovjetunió verte le Katalóniában a kommunista-anarchista forradalmat, nem Franco (méghozzá „Pedro”, azaz Gerő Ernő vezetésével). Ebben a Szovjetunió szövetségese a szociáldemokrácia volt, meg a haladó polgári pártok. Németországban 1918 és 1923 között eldőlt a világ sorsa. Eldőlt, hogy a lövészárkok népének fogadalma – „soha többé!” – nem ért sokat. A szocializmusnak mint „valóságos mozgalomnak” (Marx) nem a szocializmus volt a célja. A szociáldemokrácia, majd – a kezdeti termékeny zűrzavar után – a leninista bolsevikok által szétzüllesztett, vereségre ítélt nyugati (német) kommunista mozgalom is a proletárforradalom ellen fordult, amely csak szektákban és epizódokban (1968) élt tovább.

A radikális antikapitalista attitűd azonban nagyon is élt a kilencszázhúszas években, és a hadviselt fiatal plebejusok nem féltek a harctól, a gazdasági összeomlás körülményei között pedig nem volt vesztenivalójuk. Nem volt biztos, hogy a tőkés rendszert fönntartó (a demokrácia, az alkotmányosság, a jogállam védelmét úgy-ahogy ellátó, nacionalizmustól és autoritarizmustól mérgezett) szociáldemokrácia megmarad-e „államalkotó” erőnek, nem volt biztos, hogy a kommunista munkások eltekintenek a forradalomtól a szovjet hadsereg és a Reichswehr közös üzletei kedvéért. A szocializmus szellemi ereje soha nem volt nagyobb, mint a húszas években, ez ihletett mindenkit – pró és kontra. Volt azonban valami döntő változás. A szociáldemokráciának a haladó polgárságéval közös „civilizációs”, „fejlődési”, „növekedési” eszményei, a békés, egymáshoz kapcsolódó reformok útján elérhető hatalomváltozás illúziója elpusztult. Világossá vált, hogy az „acélvihar” barbár valóságával szemben erőtlenek a háború előtti jámbor, fegyelmezett tömegakciók. Világossá vált, hogy a szocializmusért és a szocializmus ellen folyó halálos küzdelem győztese csak az lehet, aki a Szent Szövetség és a negyvennyolcas polgárság között köttetett kompromisszum (amelynek egyik legfontosabb esete éppen az 1867-i osztrák-magyar kiegyezés) dekadens-ambivalens, didergősen csábuló, elegáns civilizációját a rohamosztagok katonabakancsával rúgja szét. A fasizmus előzményei ideológiailag megvoltak már a világháború előtt is. De nem sokat számítottak, mert a szervezett munkásság akkor még nem mutatta meg az erejét.

Azt, hogy a fasizmus megelőző (preventív) ellenforradalom (vorbeugende Konterrevolution), régebben is mondták olykor, elsőnek tudtommal Szolomon Lozovszkij, a Vörös Szakszervezeti Internacionálé elnöke.8 Ez a preventív ellenforradalom végül sikerült is, amennyiben csakugyan elejét vette a szocialista forradalomnak, amelyre soha nem került sor (az 1945 utáni kelet-európai és közép-európai tragikomikus paródiákat, teszem azt, az „NDK”-t, csak nem nézzük effélének, habár a keletnémet reálszoc-variáns még mindig a legmélyebb volt, pláne Magyarország kispolgári rémoperettjéhez képest, vö. a keletnémet irodalom mai lázadó jellegével, szemben a csonkamagyar elfojtással). A Hitler utáni bolsevizmus antifeudális-„pótpolgári” forradalma, kombinálva a munkásellenes ellenforradalommal Kelet-Közép-Európában, már a kilencszázötvenes évek vége óta közvetlen restaurációs jegyeket visel.

A megelőzés, mondom, sikeres volt. A Hitler utáni „kompártoknak” még az antifeudális-antiklerikális jellege is kérdéses; többnyire nettó ellenforradalmi hatalomkoncentrátumok.

✻

A fasizmust az első világháborúnak köszönhetjük, abban az értelemben, hogy egyszerre két dolog derült ki a katonák szenvedéseiből (az első világháborúban a katonák, a másodikban a civilek kínlódtak többet): a rendszer konszenzuálisan, pusztán jogi eszközökkel fönntarthatatlan; másrészt pedig hogy a barbárság önmagában is erő, sőt: vonzerő. A forradalmi erőszak a rendszer (bár nem föltétlenül a hagyományos uralkodó osztály), „a hierarchia” mint olyan (mint Männerbund) szolgálatában, de az obsitos katona komisz-cudar, gengszteri, a „keresztapát” azonban tisztelő verőemberi rutinjával (amelynek mind a középkori, mind az ultramodern jellegét nagyszerűen látta Brecht és Brecht talán legjobb értője, Heiner Müller), talán megmentette a rendszert, de le is meztelenítette, a jogot/konszenzust ismét kényszerré/erőszakká változtatta. Az illúziótlan, elvadult zsoldos veszélyes, de nem változtat rendszert. Csak visszaél vele.

A liberális kapitalizmus előtt a verés volt a hatalom lényege-középpontja: a bot, a vessző, a fasces, a fallikus büntetőeszköz, a „cat o’ nine tails”,9 interiorizálva meg: „le vice anglais”.10 Az első világháború visszatérése a Barbaricumba ezt is visszahozta, széki gr. Teleki Pál vesszőzései és deresei, aztán Rákosi Mátyás: „verjék meg, hogy ropogjon a csontja”. Nyugat-Európában 1945 után, Kelet-Európában 1989 után hagytak föl hivatalosan a veréssel. A háborús ideológia nemesi hősét („an officer and gentleman”, „master and commander”) nádpálcázták, aztán ő nádpálcázott az ezredben és a szadomazo kuplerájban. Most visszatérünk ehhöz, nemcsak a harmadik világban a „postmoderne Zusammenbruchspotentaten” (Robert Kurz),11 hanem a liberáldemokratikus tőkés szuperhatalom is Mezopotámiában.

A konfliktus középkorias mélységét a legnagyobb lángelmék korán megsejtették, Ernst Bloch pl. még a világháború alatt koncipiált Geist der Utopie-ban és főleg a forradalmi korszak Andrej Belij és Iszaak Babel melletti legnagyobb s ezért elfelejtett írásában, a Thomas Münzer-könyvben.12 Ezek a barbárság teológiai könyvei (az előbbinek Heidegger, az utóbbinak Carl Schmitt a paródiája). Barbárság a rendszer ellen vagy mellett? – ez volt a kérdés, hiszen a civilizáció elpusztult az első világháborúban. A rendszer természetesen győzött, de immár mint nyers hatalmi tény. Ma utánozhatjuk a vesztfáliai békét és a Szent Szövetséget, ám a világpusztulás perspektívája (amelyet elsőként Günther Anders tárt föl Die Antiquiertheit des Menschen c. kissé furcsa munkájában13) mindent megváltoztat. Paradoxális módon azért, mert a világpusztulást már megtapasztaltuk. A feudális-tradicionális kontrahensétől megszabadított kapitalizmus ugyanis legitimálhatatlan, mert illúziótermelő szabadságharcát csak előbbi ellen folytathatja. A fasizmus álságos nemességutánzatai (mint nálunk a Vitézi Rend) semmit sem értek. A civilizáló küzdelmet a kapitalizmus most önmaga ellen fordíthatná, de miért tenné? Van, aki még fölül annak a trükknek, hogy a polgári társadalom úgymond „civilizálja” az iszlám világot. Bár a polgári társadalom „szabad”, amennyiben nem kaszttársadalom és nem teokrácia, de nem a szabadság civilizációja, mert civilizáció csak olyan eszközök túlsúlyára épülhet, amelyek nem tetszenek a kényszer szférájához tartozóknak. Semmi közünk ahhoz, hogy nincs kasztos-rendies hierarchia. Történetesen nincs. De ez nem civilizáció, ez az erő ténye, amelyet az erő ugyanúgy megdönthet – csak akkor nem dönthetné meg, ha sokan hinnének benne, hogy az erőviszonyoktól függetlenül jó és igaz.

Ám ezt az első világháború lehetetlenné tette, mert mindenki annak mutatkozott benne, ami valójában volt.

Azaz másnak.

A korszellem dúdol

(2010. október 15.)

Dünnyög, dudorászik, motyog a sötétben. A szomszédban már szól a rádió, sivít a troli, döngetik a kukákat a szemétszállítók, a tilalom ellenére valaki rágyújtott a liftben. A megállóban két asszony beszélget halkan. A csarnokba mennek? Irodát takarítani?

Mindjárt lefő a kávé.

Megvirradt. Illatos, tiszta, tevékeny, borzalmas reggel. Ötven éve ugyanolyan. Csak megnőttek a fák a lakótelepen. Ettől olyan városi lett ez is, mint ami valaha széttörni látszott a várost. Sok mindent gondoltunk közben, de a cipő sarka kopik, a kabát könyöke lyukad, a gép lemerül, a mosogatószer kifogyott, vécépapírt kell venni, be kell fizetni a postán a számlát, lejárt a bankkártya, aktiválni kell az újat, megszűnt a sarkon a könyvesbolt, a mozi, a kiskocsma, nem írnak a gyerekek. Fülhallgató mindenkin, a széplányokon, a már most fáradt, kopaszodó harmincasokon, öt kutyát sétáltat a csaj, jó, könnyű munka.

Mi szól a fülükben? Főleg valami zene, angolul, amit nem értenek. Bocsi és Lali az autórádióban. Áll a forgalom a Szentendrei úti fölüljárónál. Du-du-dú, du-du-dú, o vita vitalis, dulcis et amabilis, semper memorabilis, idézi Ernst Bloch a Korunk örökségében1 egy joachimita költő, Telesphorus himnuszát, eleven élet, édes és szerető, sosem feledő, dulcis et amabilis, du-du-dú.

Milyen is volt az édes, eleven, szerető, emlékezetes élet?

Empedoklész megmondja (Katharmoi 112): agathón meledémonesz ergón, azoké, akik – Jean Bollack merész fordítása2 szerint: „démons soucieux d’oeuvres de bien” – a jótétemények, a jó tettek fölött aggodalmaskodó „démonok” (ez Empedoklész szójátéka: a homéroszi meledéma, aggodalom kifejezést keveri a daimónnal): szellemek, Empedoklész kiválasztottai, isteni küldetésének hívei, a mesterségek/művészetek tudói, akiknek a városai xeinón aidoioi limenesz, Bollack szerint „havres de respect de l’étranger”, azaz az idegen tiszteletének kikötői (szemben a laisztrügónok hajlékaival, Odüsszeia IX.); az övék az isteni élet, semper memorabilis.

Ex Oriente lux. – Ez a régi gondolat ma háromféleképpen is kísért. Az egyik forma a Kurultáj, a kazah-madzsar barátság, a hátrafelé nyilazás, a jurta és a többi. Ezen könnyű gúnyolódni, de aligha értelmes. Miért lelkesedik a sztyeppei hódítók legendájáért az a sok szlovák és német vezetéknevű lakótelepi kisvállalkozó? Természetesen nem csupán az élet sivársága és szűkössége miatt – erre más orvosszerek is kínálkozhatnának. A Nyugat ma éppolyan, mint Kelet-Európa. A kelet-európai államférfiak előkelőbbek, méltóságteljesebbek, mint Berlusconi vagy Sarkozy. A legfontosabb nyugati kulturális import az ótvarvetélkedő, a valóságshow, a szappanopera. A rasszizmus – a segélyezettek iránti gyűlölet, ami a jóléti állam fő ellenszere (nem a neokonzervatív közgazdaságtan) – mai alakjában szintén nyugati import. Mivel a kelet-európaiak mélységesen mély, évszázados meggyőződése, hogy mi magunk nem érünk fabatkát se, valahová fordulni kell. Kinek imponál egy mai dán vagy belga? Az írástudatlan, archaikus lovas legalább tiszta test. Színhús. Az a jobb, aki nagyobbat üt. A makulátlan fizikai szadizmusban – ez a machismo lényege – nincs ravaszkodás, csalás, képmutatás. Aztán beülnek a Suzuki Swiftbe (a karikás ostor, a tarsoly, a csúcsos föveg, szóval a jelmez a csomagtartóban), irány az M7-es, a Class FM, a Juventus. Hadúr megszólal a GPS hangján: „túl gyorsan hajtasz”.

Reggel hatkor a Nyugatiban, sor az újságosnál. Mit kér? – Blikk. Blikk. Blikk. Blikk. Blikk. Magyar Hírlap. Blikk. Blikk. Blikk. Nemzeti Sport. Blikk. Blikk. Blikk.

Ennek az alternatívája kétségtelenül Attila, Timur Lenk, Dzsingisz kán. Inkább a tűztenger, a kéjgyilkosság, a kisgyerekek nyársra húzása, mint ez. A Nyugat elutasítása mindig a keresztyénség elvetése. A személyiség szentsége – az „istenképmásiság” a teológiában – és a szövetség eszméje (Isten és a nép között): e kettő az egyenlőség közös alapja. A Nyugat ezt ezerszeresen eltörölte, de elvben fönntartja, s evvel évszázadok óta kibírhatatlan feszültséget ró az értetlen perifériára. A barbárság és kegyetlenség kultusza riasztó, egyben megható: együttérzésre indít a magányos fiatal férfiak rémülete. Amelyre minden okuk megvan.

A második orientális csáb a legelvadultabb távol-keleti kapitalizmus antiegalitárius rendképzete: Kína, Szingapúr, Tajvan. Köztisztaság. Engedelmesség. Szorgalom. Önerőre támaszkodás. Pozitív diszkrimináció, feminizmus, multikulti, politikai korrektség, pluralizmus, tolerancia, szabad vita, kritikai diskurzus: zéró. A politika helyettesítése a gazdasággal. Növekedés. Takarékosság. Egyre szubtilisabb technika. Titkosszolgálati és katonai uralom. Egység. Harmónia. Fogyasztás. Cenzúra. Családiasság. Érzékiség. Popzene. Manga. Karaoke. Kung-fu. Csitripornó. Magaskultúra kiiktatása. Iparkodás. Ipar. Mindez perverz gyönyörrel ábrázolva a magyarországi és az euroatlanti konzervatív sajtóban. Mennyivel sikeresebb, mint az individualista Nyugat. Micsoda nyugalom.

A nyugati piaci kapitalizmus igazi kihívója ma nem a szocializmus, hanem az iszlám. A forradalmi iszlám nem totalitárius. Iránban meg kell hamisítani a választási eredményeket, erőszakkal kell szétverni az ellenzéket: mert van ellenzék. A forradalmi iszlám fölségterületén mindenütt polgárháború dúl. Mint minden forradalmiságnak, szubsztanciája ennek is a viszály. Ebbe avatkozik a Nyugat. Ámde náluk az ellenzék is, a Nyugat szövetségesei is iszlamisták. A bazár nemzeti burzsoáziája is iszlamista. Az iszlám forradalma polgári forradalom. Úgy nézi a mai Nyugatot, mint Petőfi nézte volt Metternich rendszerét. Hidegnek látja, érzéketlennek, részvétlennek, elnyomónak, cinikusnak, képmutatónak, anyagiasnak. Az iszlám forradalom attól a kőolajtól függ, amelyet a Nyugat autóiban használnak. Meg attól a kábítószertől, amelyet a nyugatiak szippantanak, fecskendeznek, füstölnek, rágnak. Az iszlám városi gerillái egyre gyakrabban amerikai, brit, francia, német állampolgárok. Az iszlámmal – mint bevándorlókkal és bevándorlók leszármazottaival – szemben vesztésre álló világnézeti és rendészeti küzdelmet folytat a Nyugat (csador-, burka- és nikábtilalom, kitoloncolások, rendőrterror a lakótelepeken, kijárási tilalom „a fiataloknak” a brit külvárosokban, rasszista hegemónia a tömegmédiákban és a konvencionális politikában). Az iszlám ellen háborút folytat a Nyugat iraki, afganisztáni, pakisztáni, jemeni hadszíntereken, a francia különleges szolgálatok által irányított magrebi „világi” diktatúrák kínzókamráiban és a bradfordi, birminghami, vitry-i középiskolákban.3 Nyugati (fehér!) srácok tízezrei ünneplik az utcán a Hizbollá dél-libanoni győzelmét az izraeli véderő fölött.4 Az iszlám rendszerellenesnek látszó, vértanúsággal megerősített, hősies gyűlölködése méltó és adekvát válasznak tetszik (ráadásul rárakódik minderre a három évszázados gyarmatosítás borzalmai miatti indokolt lelkiismeret-furdalás): megérdemeljük – ezt érzik sokan, és már régóta. Rettegnek tőle és vonzódnak hozzá. Egyre több az áttérés.

Hihetetlenül erős a vágy olyasvalamire, ami naiv és egyszerű. S ami nem titkolja, hogy a Nyugat pusztulására tör. Ezt a nyugatiak is áhítják. Megint. Ma ismét lenézzük azt, ami kompromisszum az erkölcsileg tarthatatlannal. A „demokrácia” szó már gúnyt sem érdemel.

Produktivizmus. – Sokan (egész jóhiszeműen) azt gondolják, radikális ellenfelei a tőkés rendszernek, amikor kifejezést adnak a hitelezés („a bankok!”) vagy a neoliberális (neokonzervatív) költségvetési politika vagy a tőzsdei és valutaspekuláció vagy a magas menedzseri fizetések és bónuszok (jutalmak, végkielégítések) vagy a nemzetközi pénzügyi szervezetek vagy a (csakugyan elpimaszodott) hitelminősítő intézetek iránti ellenszenvüknek. Ez tragikomikus. Nemcsak abban, hogy az elmélet terén visszaesés Marxnál korábbra; hogy az absztrakciós képesség sajnálatos elsorvadására utal. Hanem a történelmi farkasvakság a legszomorúbb benne. A „finánctőke” fogalmát – amely az ipari tőke és a banktőke összeolvadását jelenti, s amelyben nincsen az égvilágon semmi új – a „banktőke” értelmében használják, s a banktőke szemére vetik, hogy kiterjeszti befolyását az ipari és kereskedelmi tőkére, a társadalombiztosításra, a közszolgáltatásokra stb. Mintha volna a kapitalizmusnak olyan variánsa, amelyben a pénz nem játszik szerepet, a tőkehiányt nem hitellel pótolják, s a fölhalmozást nem a profit vagy a járadék megelőlegezése indítaná be.

Az uzsorakamat mint „bűnös” középpontba állítása a középkori antikapitalizmus sajátossága, hiszen csakugyan ez állt a középpontban a gépesítés és a tömeges kereskedelmi szállítások kora előtt. A hitelüzlet befolyása és állami ellenőrzése folyton változik, jelenleg – szemben a köztudomással – erőteljes politikai kontroll alatt áll. (A kozmopolita banktőkével szembeállított „produktív”, nemzeti, ipari tőke erkölcsi magasabbrendűségére jó példa az ajkai-kolontári-devecseri vörösiszap-katasztrófa.)5

A magántulajdonnak nemcsak állami módszerű, hanem tőkés szocializálása is lehetséges: ez a részvénytársaság. A szocializálás minden esetben eltávolítja a magántulajdont a tulajdonostól, viszonyuk közvetettebb lesz és politikaibb. A beállás a tőzsdei forgalomba pedig – ahol az értékpapírok többé-kevésbé szabadon adhatók-vehetők – még elvontabbá teszi a tulajdont. Valóban az a tendencia, hogy minden tulajdon egyre inkább pénztulajdonná válik, de a pénz is egyre jobban hasonul más értékpapírokhoz és árukhoz abban, hogy ára (árfolyama) mindinkább a piac preferenciáit, nem pedig az állami akaratot fejezi ki. A sokkal kevésbé „monetarizált”, pénzzé tett gazdaságok se voltak mentesek a válságoktól, mi több, az államosított, szabott áras, a „természeti” „szükségletekhez” szabott ún. mennyiségek tervezésén alapuló árugazdaság (1917–1989) is válsággal végezte és összeomlott.

Az „állammonopolista kapitalizmus” semmivel nem volt kedvesebb az ultrapiaci kapitalizmusváltozatnál, teszem azt, hajlamosabb volt a háborúra – akárcsak a korábbi védővámos rezsimek.

A bankellenességben két paradoxon fonódik össze: az egyik, hogy ez a nézet a fogyasztó (illetve a közszolgáltatások címzettje) álláspontjáról tiltakozik (az adós: fogyasztó). Ez azt jelenti, hogy adottnak veszi a kapitalizmus alapját, az árutermelést és a bérmunkát. A másik: ugyanez a nézet – a Marx előtti szocializmus álláspontjával megegyezően – csak a termelést (és a földet) tekinti „az érték forrásának”.6 Eszerint a banktőke, az ún. pénztőke élősdi (parazita), a hitelezés, a kamatszedés erkölcstelenség. (A fogyasztói álláspont a termelést glorifikálja!) Ebben a képzelgésben az ipar és a kereskedelem fizikai tárgyakkal folytat tranzakciókat, a hitel láthatatlan, megfoghatatlan, elvont – s mint ilyen, „bomlaszt”, szubverzív, testidegen, törzsidegen. Fölszámolja a társadalom kohézióját avval, hogy (mint pénz: általános egyenérték) elvont mértékkel méri a különféle szerves kontextusokban keletkező termékeket és szolgáltatásokat. Ebben az értelemben van okozója a kapitalizmus „bűnének”.7

Az árucsere és a piac elfogadása, a pénz és a hitel elvetése ismerős kombináció, úgyszólván atavizmus. Szociális eredménye az ipar (industry: szorgalom, iparkodás), a munka erkölcsi eszménnyé – természetesen fegyelmező, büntető eszménnyé – változtatása. (A Biblia is büntetésnek tekinti, de – logikusan – nem dicsőíti: hogyan tekinthetnők eszményinek a bűn fenyítékét?)

Az antimarxista szocializmus és az ultrakapitalista puritanizmus kombinációja illogikusan vegyül az adóellenes populizmussal. A végeredmény: az újraelosztás megtagadása, tehát végső soron ellenállás az egyenlőséggel szemben – s mivel a profit és a járadék amúgy is eggyé lesz,8 ellenállás a közjavak visszafoglalásával szemben is; sötét reakció. Máskülönben „a kognitív kapitalizmus” és „az immateriális termelés” hiperkorszerű terminusaival leírt mai helyzetben a munkakultusz – a csak munkavégzéshez köthető jövedelmek kizárólagos legitimitása, pláne az állam erőforrásainak tébolyult mérvű elrekkentése (adózsugorítás, deficittilalom) mellett – abszurd, s még durvább elnyomáshoz vezet.

Régi igazságok. – Elfeledett magyar lángelme írja: „Lényegében két megoldás van: a demokratikus elv kiterjesztése a politikai életről a gazdaságra is, vagy a demokratikus »politikai szféra« teljes megszüntetése. A demokratikus elv kiterjesztése a gazdasági életre a termelőeszközök magántulajdonának megszüntetését és ezáltal az önálló gazdasági szféra eltűnését vonja maga után: a demokratikus politikai szféra lesz a társadalom egésze. Lényegében ez a szocializmus. A demokratikus politikai szféra megszüntetése után csak a gazdasági élet marad; a különféle ágazatokba szerveződő kapitalizmus lesz a társadalom egésze. Ez a fasiszta megoldás.”9

Vámpírok. Birthers & truthers. – Valamikor a „szabadszerelem”, a szexuális szabadság avant-garde elitek meggyőződése volt, amelyet elvszerűen és szűziesen képviseltek és gyakoroltak szürrealisták, anarchisták, kommunisták és feministák. A szélsőbaloldal akkoriban feminista, ateista, vegetárius/vegán, antialkoholista, természetbarát, naturista, a gyermek-fölnőtt egyenlőség híve, a versenysportok (és minden kompetitív spektákulum) ellensége. Ma a populáris kultúra elfogadja a biszex promiszkuitást, a New Age szubkultúrák – minden emancipációs vonatkozás nélkül – magukévá teszik a váltogatható életforma-kísérleteket; az egész érdektelen és jól piacosított. Erotika már csak a szüzességben és a halálban található; a lebiggyedt alsóromantika a „mainstreaming” áldozata lett. De amikor a kamaszok Stephenie M. vámpírgagyi-románcait olvassák, eszembe jut a Werther sikere. Az is a fölvilágosodás és a forradalom után fakasztott könnyeket.

A „birther” szubkultúra abban hisz, hogy Obama elnök nem az Egyesült Államokban született, tehát nincs joga elnöki tisztéhez. A „truther” szubkultúra abban, hogy a 9/11-i merényleteket az „elit” szervezte, nem az al-Káida. A Tea Party mozgalom – amely átvette az amerikai jobboldal ideológiai vezetését – meg van róla győződve, hogy Obama kommunista és titkos muszlim. A „nigger” szó soha nem hangzik el, de éjjel susogja a nádas. Mindez a paranoia összeolvad az „elit” iránti gyűlöletben. S mi az elit leggyűlöltebb tulajdonsága? Az antielitizmus, az egyenlőségbe vetett hit. Az egalitárius elit – ez csakugyan oximoron – nagyrészt értelmiségi. Az SA régi jó dumája („die Intelligenzbestie”, „Kulturbolschewismus”) visszatért. A szegregációt és diszkriminációt meg kell szerettetni áldozataival, és meg kell velük gyűlöltetni az „idegen szavakat” sűrűn használó kultúrbolsevista észdögöket. Emögött nem állnak tízmilliós tömegmozgalmak és menetelő párthadseregek. Csak a médiákkal és a mobillal fuzionált internet, amely maga a kreatív és interaktív élet. Amit egykor csináltattak, azt most csinálják.

Jegyzetek

A jegyzetekben található internetes hivatkozások hosszú URL-jeit külső hivatkozásként aktiváltuk és rövidítettük. Utolsó ellenőrzés ideje: 2023.07.02.

A világ vége

1 {Thomas Mann: Egy apolitikus ember elmélkedései (1918), ford. Györffy Miklós, Majtényi Zoltán, Budapest: Helikon, 2000.}

2 {William Shakespeare: II. Richárd.}

3 {William Blake: Jerusalem („And did those feet in ancient time”).}

4 {Ernst Jünger: Acélzivatarban, ford. Csejtei Dezső, Juhász Anikó, Budapest: Kossuth, 2014.}

5 {Ernst Jünger: A harc mint belső élmény, f. n., Pécs: Varázsló Macska, 2017.}

6 {Latzkó Andor: Emberek a háborúban, ford. Kállay Kotász Zoltán, Budapest: Napkút, 2017.}

7 {Az 1915. szeptemberi zimmerwaldi konferencián a forradalmi internacionalistákból Lenin vezetésével alakult tömb, az orosz bolsevikok mellett német, lengyel, svéd, svájci és norvég baloldali szocialistákból, akik mind ellenezték az imperialista háborút, a szociálsovinizmust, a háborús hitelek megszavazását és általában a részvételt a parlamentarizmusban.]

8 {Ld. Solomon Lozovsky: „Report on Trade Union Question”, transl. John Riddell, elhangzott a Kommunista Internacionálé negyedik kongresszusán (1922. november 20.), Marxist Internet Archive, 2018, hmarxists.org, utolsó letöltés 2023. 04. 05.}

9 {Kilencszeresen megcsomózott, bőrcsíkú ostor.}

10 {Szleng a szadomazochizmusra.}

11 {Vö. Robert Kurz: Der Kollaps der Modernisierung. Vom Zusammenbruch des Kasernensozialismus zur Krise der Weltökonomie, Frankfurt a. M.: Eichborn Verlag, 1991.}

12 {Ernst Bloch: Az utópia szelleme (1918), ford. Mesterházi Miklós, Budapest: Gond-Cura Alapítvány, 2007; Thomas Münzer als Theologe der Revolution (1921), Frankfurt a. M.: Suhrkamp Verlag, 1980.}

13 {Günther Anders: Die Antiquiertheit des Menschen I-II. (1956), München: C. H. Beck, 2018. Tőle magyarul ld. Günther Anders: „Az atomkor erkölcstelensége. Figyelmeztetés a szélcsend ideje alatt” (1959), ford. Kornsee Krisztina, Pro Philosophia Füzetek 19-20. sz. (1999), 3–19.}

A korszellem dúdol

1 {Ernst Bloch: „A Harmadik Birodalom eredettörténetéhez” (1937), Korunk öröksége (1935, bővítve 1962), ford. Bendl Júlia, Budapest: Gondolat, 1989, 142.}

2 {Empédocle: Les Purifications. Un projet de paix universelle, trad. et. comm. Jean Bollack, Paris: Seuil, 2003.}

3 {Ezekről ld. a „Nem lehet?”, „A Kelet védelmében” és az „Isten hozta, Mr. Bush” c. írásokat jelen kötetben.}

4 {Bevett átírásban: Hezbollah; az itteni az arab alak (Ḥizbu’llāh), libanoni síita politikai párt és paramilitáris szervezet. A libanoni háború a Hezbollah és Izrael között 2006 nyarán zajlott, harmincnégy napon át, Dél-Libanon és Észak-Izrael határán és a Golán-fennsíkon. Több mint ezer libanoni és 165 izraeli vesztette életét; a légicsapások egymillió libanoni és mintegy félmillió izraeli otthonát tette lakhatatlanná. A Hezbollah Izrael feletti győzelemként értelmezte a konfliktust, amely az ENSZ közvetítésével zárult augusztus 14-én.}

5 {2010. október 4-én átszakadt a Magyar Alumínium Termelő és Kereskedelmi Zrt. tulajdonában lévő Ajkai Timföldgyár Kolontár és Ajka közötti gátja. A kiömlő zagy (vörösiszap, maró hatású ipari hulladék) 40 négyzetkilométeren szétterülve óriási környezeti és gazdasági kárt okozott. Tíz ember meghalt, százötvenen megsebesültek. Világszerte soha korábban nem történt ilyen vagy ehhez hasonló vörösiszap-katasztrófa. A gátak sérülékenységére már egy 2005-ös tanulmány figyelmeztetett.}

6 {Ennek a nézetnek a kritikáját ld. Karl Marx: A gothai program kritikája (1875), Budapest: Kossuth, 1977.}

7 Ez összefügg a szociológia kialakulásának indítékaival, vö. Marcel Stoetzler: „Anti-Semitism, Capitalism and the Formation of Sociological Theory”, Patterns of Prejudice, vol. 44, no. 2, May 2010, 161–194.

8 Vö. Carlo Vercellone: „Die Krise des Wertgesetzes. Der Profit wird zur Rente”, grundrisse 35, Herbst 2010, 44–61. {grundrisse.net, utolsó letöltés 2023. 04. 06.}

9 Polányi Károly: „A fasizmus lényege”, 1936, magyarul: 1986 {Uő: Fasizmus, demokrácia, ipari társadalom. Társadalomfilozófiai írások, ford. N. Tóth Zsuzsa, 295–338.}. Polányi kisebb, A nagy átalakulás előmunkálatait jelentő írásait három vaskos kötetben adták ki, no persze Németországban: Chronik der großen Transformation. Artikel und Aufsätze, 1920-1945, hg. Michele Cangiani, Claus Thomasberger, Marburg: Metropolis-Verlag, 2002–2005. A Polányiak emléktábláját Budapest VI. kerületében olyan magasra helyezték, hogy az addig rendszeresen összetört márványdarabot a rest szélsőjobboldal már nem éri el.

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette, valamint fordította és kiegészítő jegyzetekkel ellátta: Sipos Balázs
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítót Szőcs Petra fotográfiájának felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 406 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence