Z.L. Bartwood

Malomkő

Malomkő

Regény

Z.L. Bartwood eredeti forgatókönyve alapján írta

és regényre adaptálta maga a szerző

Z.L. Bartwood

Önkéntes Műnyilvántartásba véve: 2024

ISBN: ePUB:

978-615-6478-19-1

ISBN: Könyv:

978-615-6478-18-4

ISBN: Hangoskönyv:

978-615-6478-18-4

Országos Széchenyi könyvtár

Budapest

Copyright 2022 Z.L. Bartwood

All rights reserved

Published By Z.L. Bartwood

Printed in Hungary 2025

Boritó: Z.L. Bartwood készítette

Illusztráció: Z.L. Bartwood készítette

Malomkő

Copyright 2022 Z.L. Bartwood

All rights reserved

Published By Z.L. Bartwood

Printed in Hungary 2025

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más módon közölni a kiadó engedélye nélkül. 

––––––––

A történetben lévő személyek és karakterek mind kitalált mesterségesen alkotott szereplők, mind a nevük, mind a társadalomban elfoglalt helyüket és szakmájukat tekintve. A történetben szereplő hajó és személyzetük mind kitaláltak, a történetben szereplő földrajzi helyek, hotelek és személyek mind kitaláltak, ha valaki mégis egyezést vélne felfedezni, az csak is a véletlen szüleménye...

Ajánlás

Köszönet Nagy Adrienn Szidóniának, aki eme regény főhősnőjét, Adriana rendőr főhadnagy karakterét szolgáltatta és játszotta...  A regényt nyelvtani javítását Nagy Adrienn Szidónia végezte.

​

Felelős kiadó:

Regény & Novella Factory

Z.L. Bartwood ev.

A Malomkő című regényt Z.L. Bartwood írta saját eredeti forgatókönyve alapján

Regény & Novella Factory

–Első fejezet–

A lejtőn oldalra kell menni

Úgy tartják, hogy a tenisz a gazdagok sportja, fehér elegáns ruhában tisztán és magabiztosan gondolatok és gondok nélkűl játszani, mint egykor a királyok és királynők... ez bizony tényleg a királyok sportja...

A legegyenesebb út a sztárrá válás felé bizony mondom néktek, és miért? Hát azon egyszerű oknál fogva, hogy sehol máshól nem mutatják olyan közelről a szebbnél szebb arcokat, mint a teniszben, arról nem is beszélve, hogy a televíziós közvetítéseknek köszönhetően majd egymilliárd ember követheti nyomon kedvenc játékosát. Hát nem gyönyör? Én nem is értem, hogy ki lehet olyan hülye, aki nem akar teniszezni?

Az ok nagyon egyszerű... három dolog elengedhetetlen ebben a sportban: A tehetség... A szorgalom... és természetesen a legfontosabb a PÉNZ... bizony mert, hogy ez a gazdagok sportja, mint ahogy már az elején is említettem... Nem azért, mert egy teniszütő drágább, mint egy foci labda, hanem mert rengeteg torna van sok különböző országban Brazíliától – Ausztráliáig... sok–sok repülőjegy és sok–sok étel, ital szállás, orvosi ellátás stb....

Egy húsz év körüli játékos, aki az ATP világranglista első hatszáza között vergődik még annak is a legszerényebb körülmények között is 50–100 ezer dollárba kerül évente ez a nagyszerű sport... De hagyjuk a mocskos anyagiakat, mert a legtöbb edző szerint a legfontosabb az alázat és a tisztelet... Szerintük, akiben nincs alázat és tisztelet abból egyszerűen lehetettlen, hogy kiváló játékos váljék még annak ellenére sem, hogy ha az illető kiköpött ifjú görög félisten külsővel rendelkezik is...

Mert bizony ebben a sportban az a csinos, aki nyer, ellentétben a mondással; ami azt állítja, hogy itt szép lehetsz, de okos nem... bizony itt épp az ellenkezője igaz, minden állításnak teljesülnie kell... a szépnek az okosnak és az ügyesnek is...

Az alázatról és tiszteletről azért lehetne mesélni és vitatkozni, hogy kiben is van vagy nincs, de ez a történet nem a teniszről szól mily meglepő is... hanem egy ifjú görög félisten külsejű teniszezőről, aki a húszas éveinek legelején jár éppen és hanyag szorgalommal a legkisebb energia befektetéssel űzi a királyok sportját...

Teljes nevén: Paár Isaac Roman Romanovich, aki egy dúsgazdag Budapesti születésű magyar építőipari vállalkozó Paár Rudolf és Isaac Romanovich Jessica ukrán származású Odesszában született hölgy egyszem gyermeke, és mint azt tudni véljük az egyedüli gyermekek mindig elkényeztetettek, és akkor még nem is beszéltünk arról, hogy késői gyermek; az apa ötvenes volt az anya pedig negyven felé menetelt, de istennek hála makk egészséges lett...

Mi is történik most az ifjú félisten életében ez idő tájt éppen, mert, hogy a pontos idő és dátum nem is fontos, kit is érdekel most éppen? Tegye fel a kezét, akit érdekel! Mostanság történik ezekben az időkben... jó a pandémia elött annyit azért elárulok...

xxx

–Köszöntöm a kedves nézőket és hallgatókat innen Barcelonából angol és spanyol nyelven az ATP tornáról... az idő tökéletes ezen a szép márciusi napon, mert, hogy a versenynaptár szerint épp itt kell lennünk...

Mondja a riporter angol és spanyol nyelven egyaránt és nevetgél a mikrofonba, majd a teniszpálya szélére siet és épp a leköszönő játékosok egyikét a győztes Roman Romanovich–ot kapja mikrofonvégre... Roman kényelmesen nyéllel lefelé a földre támassza a teniszütőjét és a karimájára ül... Egy külső szemlélő azt mondaná, hogy kaján viselkedést produkál ez a fiatalember... de tényleg azt produkál?

–Roman nem mentek túl jól a dolgaid tavaly... az 52–ik héten épp, hogy csak becsúsztál a háromszáz közé, és most sem állsz túl jól az ATP világranglistán...

–Tudom, kérem ki ne mondja hányadik vagyok!

–De képernyőre kiírják úgy is! Hisz a nézőket és a szponzorokat csak ez érdekli egyedül!

–Az lehet, de engem nem érdekel... teszem a dolgom és ennyi! És a nézőket nem csak ez érdekli nekem elhiheti!

–Roman sokak szerint te vagy a legimpozánsabb férfi teniszező amióta létezik ez a sport... az alkatod is tökéletes... akkor meg mi a baj?

–Ezt most, hogy érti? Most nyertem 6:2 – 6:3 – 6:1 –re az első kétszáz között vagyok! Miért személyeskedik annyit? Én domináltam az egész game alatt!  

–Roman a nézőket és a tenisz szerelmeseit érdeklik ezek a dolgok, ezért kérdezem...

–Piszkos trükkök és piszkos játszmák folynak, mint minden sportban, ahol az ember próbál az élre törni!

Mondja Roman és feláll 190 cm–es magasságával az ütőjéről és leveszi a pólóját elővillantva feszes hasizmait és izmos felsőtestét, majd megtörli a pólójában az arcát. A hölgyek sikítanak és meredten figyelik a riportot...

–Azt mondod, hogy az élre? Tehát nem úgy látod, hogy nagyon messze vagy a győzelemtől? És ezen a ponton meg kell, hogy jegyezzem, hogy a szponzorok is árgus szemekkel nézik a játékodat!

–Maga talán úgy látja, mert fogalma sincsen erről a sportról, hogy eszik e vagy isszák... Továbbá... és ezen a ponton meg kell, hogy jegyezzem, hogy nincs szükségem szponzorra, mivel a családi cégünk támogat a sportban... ennyi vége a riportnak...

Mondja Roman és elviharzik szélsebesen a kamerák elől, persze a női szemek követik gondolatban egész a tusolóig és persze a szponzorok is még ha Románnak nem is fontos jelen pillanatban.  

–Tehát kedves nézőink és hallgatóink –folytatja a riporter tényleg kaján vigyorral a száján... –Roman Romanovich–ot hallották, ha már csak egy pár szó erejéig is de azért meglepő és egyszerre kiábrándító az, amit hallottunk tőle... Azt meg, hogy hogyan is szerepel az év hátralevő részében... nos azt úgy is meglátjuk... a viszont látásra és viszonthallásra a következő bejelentkezésig... ATP világrangadó Barcelona, Horgas García 1–es csatorna...

Mindeközben egy igen magas testes erős vastag csontozatú sötét hajú hölgy siet oda az ifjú Román–hoz. A sietős hölgy szépséges szláv ismertető jegyeket visel az arcán, de valamiért zaklatott arca torz ábrázattá válik mire utoléri Roman–t... és a vállánál fogva állítja meg...

–Mond csak te mi a szart képzelsz, hogy hová mész?

–Jaj, anyám?!

–Azonnal húzzál vissza a riporterhez és tetszelegj a sajtónak és nézőknek!

–Jaj, anyám!?

–Látom nem fogtad fel!

Suttogva kiabál a hölgy száját összeszorítva Románhoz teljesen odabújva.

–De mit anyám!

–Támogatókra van szükségünk, érted? Hogyan menetelsz tovább pénz és támogatás nélkűl!

–Nem értem anyám... hisz eddig sem volt szükség szponzorokra, nem is kerestünk!

–De igen kerestünk, amióta apád beteg lett azóta lázasan kerestünk!

–Itt kell ezt megbeszélnünk anyám!

–...

Komor ábrázattal néz az anya Román–ra...

–Most komolyan anyám, megrémítesz, menjünk az öltözőbe, ne csinálj jelenetet, nem kell a cirkusz itt mindenki elött, mindenki minket néz... nézz körül!

Mondta Román diplomatikusan mosolyogva mintha azért lett volna leszidva, hogy nem 6:1 – 6:1 – 6:1 –re nyert... édesanyját kikerülve elindult a tenisz klub épülete felé és közben integetett a nézőknek a hölgyek és lányok nagy örömére...

–Apád meghalt Roman!

Szólt a fia után az anya... mire Román lábai a földbe meredtek...

–Mi? Ezt csak így közlöd itt 10 ezer ember elött?

–Ezek süketek és vakok nem látnak és nem hallanak semmit!

–Tudod édesanyám lehetnél könyörületesebb is.

–Könyörület? Abból nem élünk meg fiam.

Mondta az anya és a fia után eredt.

–Mikor halt meg az édesapám?

–Reggel... mit tudom én... 9 óra felé a korházban.

–Hogyan?

–Infarktus...

Mindeközben ezt a jelenet kihasználva a riporter egy jó sztorit megszagolva odasiet a család–hoz...

–Jó napot kívánok kedves asszonyom, Horgas García vagyok az 1–es csatornától...

–Igen tudom, hogy ön ki! Mindig nagy érdeklődéssel nézem a tudósításait.

Mondja az anya bájos mosollyal az arcán és óriási fekete haját rögtön a szebbik irányba igazítja.

–Most már értem, hogy az ifjú teniszcsillag kitől örökölte Adonisz alkatát... és kitűnő nyelvérzékét, mert, hogy ön tökéletesen beszél angol nyelven!

–Ön túloz kedves Mr. García... és hogyha most megbocsát nincs túl jó kedvem mert épp egy tragédia történt a családban!

Mondja elcsukló hangon az anya.

–Kérem folytassa kedves asszonyom ne kímélje az idegeinket!

–Szólítson Jessica–nak kedves García, hogyha kérhetem.

–Kedves Jessica mondja mi az a tragédia, ami miatt ennyire letőrt, hisz most nyert a fia?

Kérdi a riporter és közben mikrofont közelebb teszi Jessica arcához...

–Édesanyám nem kell ezt most itt.

Mondja Roman nagyon halkan az anyanyelvén ukrán nyelven.

–Nincs takargatni valónk... sajnos hosszú betegeskedés után az uram ma reggel elhunyt, így hát özveggyé lettem eme órákban amikór épp boldognak kellene lennem fiam győzelme miatt...

–Ez tényleg tragédia kedves Jessica... mert úgy tudom, hogy az apa támogatta Románt a sportban.

–Maga egy kegyetlen ember Senor García, hogy csak ennyit tud hozzá fűzni a történtekhez... riportnak vége!

Mondta könnyes szemekkel Jessica és elviharzott Románnal együtt...

–Tisztelt hallgatóság úgy tűnik, hogy Román Romanovich nem csak a külső jegyeit örökölte édesanyjától! Egyébként a mondás is úgy tartja, hogy a fiuk az anyjukra ütnek... Horgas García 1–es csatorna!

Budapest családi ház Gugger–hegy... pár nappal később...

–Mit képzelsz, hogy csak úgy faképnél hagyod a sajtót? Mi? A szponzorok távcsővel nézik minden játékos minden mozdulatát...

–Tudom anyám... de!

–Nincs semmiféle, de fiam, szponzor kell azonnal érted? Az edződnek már így is három hónap díjjal tartozunk...

Kiabál Jessica és kikapcsolja a tv–ét.

–Anyám mit csinálsz most mit csinálod a cirkuszt?

–Befogod érted fiam a nagy pofádat és azt csinálod, amit mondok!

Parancsol rá eréjessen fiára Jessica.

–Igen anyám!

–Ki intézte el az edzőt annak idején? Ki intézte el a katonaságot, hogy ne kelljen bevonulnod? Ki intézte el, hogy ne kelljen annyi Adót befizetned? Mi? Én csak érted élek, csak te érted jöttem erre a világra!

Mondja könnyes szemekkel Jessica és a bőr kanapéra rogyik arcát kezeibe temetve... Roman odasiet hozzá és vigasztalni kezdi... Letérdel elé...

–Bocsáss meg édesanyám, azt csinálom, amit mondasz!

Jessica könnyektől nedves arccal meg csókolja fia fejét...

–Jó fiú vagy fiam! De tudnod kell, hogy az apád csak adósságot hagyott ránk, sajnos a folyamatban lévő munkák és megrendelések már javarészt ki vannak fizetve!

–De akkor hová tűnt a pénz anyám!

–Nem tudom fiam, de nagyon különös... állítólag fiatal szeretői voltak apádnak és arra verte el a vagyonát...

–És a ház és az autók?

–Szerencsére az a te neveden van már több mint tíz éve, tehát nem kell aggódnunk az a mienk és tehermentes... Persze a cég csődöt jelentett így hát a céget felszámolják és abból fizetik ki a hitelezőket és a részvényeseket... eladják a munkagépeket, teherautókat, épületeket és raktárakat... egyébként is mit tudom én, nem is érdekel.

–Anyám?

–Román ezek után ne várd, hogy egy árva könnyet is ejtsek apád után!

És az alkalmazottak? Valaki több mint 30 éve dolgozott apámnál... több száz alkalmazott, mi lesz velük?

–Ki nem szarja le őket, meg van a magunk gondja, megmondtam fiam, hogy könyörületből nem élünk meg... Szeretnél szép autóval járni, szép házban lakni, szép lányokkal járni?

–Igen anyám!

–Na akkor kuss és semmi érzelgőség!

–Igen anyám.

xxx

Hat hónap és rengeteg telefonhívás után nyilvánvalóvá vált, hogy Roman Romanovich teniszpályafutása véget ért... többen is arra hivatkoztak a szponzorok közül, hogy korához képest nem tudott még semmilyen komoly eredményt felmutatni, és épp, hogy csak véletlenül bejutott a kétszáz közé, de bejutni könnyű, viszont annál gyorsabban kerül vissza a keserves 500–ik helyre turné és játék nélkűl... És a turné viszont nem igazán megy pénz nélkűl. Megtudták, hogy az edző is elhagyta mert se megbecsülést sem pedig fizetést nem kapott... Ez pedig megtette a hatását... Teniszező edző és pénz nélkűl? Viszlát!  

–Anyám van valami?

–Semmi összecsapnak a hullámok a fejünk fölött, ilyenkor egy barát sincs... érdekes módon mindenki felszívódott... de nem is baj mert csak kivágnám azt az átkozott rohadt szívüket!  

–Anyám kérlek!

–Nincs mit csinálni, most egy kicsit nehezebb életünk lesz, de aztán minden rendbe jön, még csak huszonkét éves vagy!

Mondja Jessica és egy konyhakéssel jön be a nappaliba.

–Anyám mit csinálsz?

Jessica egy szót sem szól csak egy heves mozdulattal szét vág egy díszpárnát, majd egy pénzköteget vesz ki belőle és Román kezébe nyomja...

–Tessék fiam 2000 dollár... kimész Vladimir–hez Berlinbe.

–A fivéredhez?

–Pontosan, ő majd szerez neked munkát, de vidd a pénzt, hogy ne légy teljesen kiszolgáltatva neki!

–Igen anyám!

–Jól beszélsz németül, és ne foglalkozz azzal, hogy milyen munkát csinálsz, te egy Romanovich vagy... rád fog mosolyogni a szerencse.

–Remélem anyám.

–De addig is fizetni kell a számlákat... ezért hát ne foglalkozz, hogy átmenetileg milyen munkát csinálsz... mosogatás vagy pincér munka.

–Nem lesz könnyű anyám!

–Az biztos, de mire tanítottalak mindig? Na mire?

–A jó dolgokhoz rögös út vezet... Anya ez közhely!

–Ne dumálj! Pakolj össze a nagyobb bőrönbe és indulunk, még elérjük a 11.30–as Rail Jet–et vagy Deutsche Bahn–t a Keleti–pályaudvaron... Vladimir vár téged Berlinben, nála laksz majd, de légy résen mert tudod, hogy egy kicsit ferdít!

–Tudom anyám... de ne a tenisztáskámba pakoljak?  

–Fiam tudod te, hogy az a táska mennyibe került?

–Igen, pontosan 150 ezer forintba.

–És te egy ilyen táskával akarsz menni? Mindenki azt hiszi majd, hogy tele vagy pénzel! Apám mindig azt mondta, hogy mindig csak a fél segged mutasd!

–Igen tudom... ha van pénzed kapcsold le a villanyt! És ha nincs...

De Jessica fejezi be a mondatot Roman helyett...

–És hogyha nincs akkor kapcsold fel édes fiam! Megértetted?

–Igen anyám!

xxx

Tisztelt Olvasó, nem igazán szeretném untatni önöket eme karakterek, vagyis inkább szereplők lelki és szellemi felépítésével, én azt pártolom, hogy derüljön inkább ki a történetből, hogy kik is ők valójában, bontakozzon ki a szemünk elött a történet...

Ha szeretném se tudnám elmondani, hogy milyen emberek is ezek, hisz minden ember egy adott szituációban másképp teljesít, és én is most látom először ezeket az embereket, hiába igaz történeten alapul ez a kis kaland...

Továbbá szerintem, hogyha ismerjük a karakterek jellemvonását nem is olyan izgalmas egy történet, hisz kiszámíthatóak lesznek a szereplők és cselekedeteik... Vagy szeretnék megtippelni vagy kitalálni, hogy mit fog csinálni a következő fejezetben a karakter...

Szerintem így is menni fog és sokkal érdekesebb is lesz, mint, hogy oldalakon keresztül arról tartsak kiselőadást, hogy Jessica–nak milyen aranyos és kedves okos édesapja volt kinek minden szeme és fénye Jessica volt és azért lett ilyen kegyetlen és vérszomjasan pénzéhes minden empátiát nélkülöző banya mert agyon volt kényeztetve...

Nos ez hazugság lenne, mert Jessica dédnagyapja az idősebb Isaac Roman Romanovich még a múlt század végén született 1885–ben és az első világháborúban esett el. Állítólag befogta a lovakat, adott egy puszit a feleségének, megsimogatta a fia feje búbját és elindult a nagy háborúba... sose látták többet.

Jessica nagyapja a hátrahagyott ifjabb Isaac Roman Romanovich sem volt sokkal szerencsésebb... 1908–ban született és épp a legerősebb és legokosabb korában volt akkor amikor a második világháborúban azt a parancsot kapta az orosz nagyvezértől Sztálintól, hogy minden áron kövesse Sztálin elsőszülött fiát Jakov Dzsugasvili–t és védje meg az élete árán is, még akkor is, ha a németek elfogják követnie kell az élete árán is...

Nos ez sikerült is neki... Jakov Sztálin fia elég labilis személyiség volt, többszőr is öngyilkos volt, de sosem tudta rendesen fejbe lőnie magát apja nagy bánatára, aki ezt szóvá is tette, de ennek ellenére érzelmes szálak fűzték fiához. Történt aztán hogy a német hadifogolytáborba került persze önként, ahová az ifjabb Roman Romanovich Jessica nagyapja követte, követve a parancsot.

Persze tudjuk a történelemkönyvekből, hogy Jakov öngyilkos lett, de azt nem tudjuk, hogy miért és hogyan. Persze az állítólagos fogolycsere... amire Sztálin azt mondta, hogy nem adok egy hadnagyot egy Marshall–ért. Szerintem nem is igazán szerette a fiát.

Na mindegy, de visszatérve az öngyilkosságra... hogyan is történt, hisz Jakov nem igazán jeleskedett benne. Egy nap 1943 áprilisában audienciát kért a hadifogolytábort vezető tábornoktól, de az visszautasította, ezen Jakov rettenetesen kiborult és egy biztos halálnemet keresett, amiben Jessica nagyapja volt segítségére.

A halála elött mindent megírt apjának egy levélben, hogy hű barátja segítségével végre itt tudja hagyni ezt a kegyetlen világot... A németek kézbesítettek a levelet, hisz tudjuk milyen precízek... A levélben leírta apjának Sztálinnak, hogy neki fog szaladni a fogolytábórt körbefogó kerítésnek, amiben magasfeszültség folyik és ezt a biztos halált hű barátja Roman Romanovich Jessica apja tanácsolta neki...

És így is történt, Jakov 1943 február 14–én belefutott a magasfeszültségbe ahová követte hű barátja is Roman Romanovich is hátrahagyva egy szem fiát az ifjabb Roman Romanovich–ot Jessica apját, aki 1928–ban született és épp 15 éves volt.

Sztálin őrjöngött, hogy nem tudja kivégeztetni Roman Romanovich–ot parancsmegtagadás miatt, ezért kivégeztetett pár rosszarcú tábornokot rutinból, hogy némiképp csillapítsa olthatatlan dühét... Aztán tudomására jutott, hogy létezik egy ifjabb Isaac Roman Romanovich is, aki épp 15 éves...

Sztálin nagy gyakorlatra tett szert a fiatal gyermekek lelövetésében Moszkvában, de valahogy most ezt nem tartotta helyesnek ezért azt eszelte ki, hogy az ifjabb Romant bemutatja egy angol származású moszkvai balettáncosnőnek mint a Szovjetunió hősének fiát. A találkából frigy lett és megszületett 1952–ben pár perces különbséggel Vladimir Isaac Roman Romanovich és Jessica Isaac Roman Romanovich...

Sztálinnak épp kapóra jött az ifjú Vladimir és Jessica Romanovich születése... másnap az ifjú apuka már egy Szibéria felé tartó vonaton állt több száz másik rendszer ellenes szovjet hőssel... Tehát ezek a tények és vitathatatlanok eme konkrét esetben...

Ezeknek rettenetes életutaknak az árnyékában nem is akart oly fiatalon gyereket az apa nélkűl felnőt Jessica, hisz nem igazán tudta, hogy mit is tartogat neki az élet... Igaz a balettáncos angolszármazású édesanya rengeteg udvarlóval büszkélkedhetett és akadt is volna apapótló de mégis valahogy amilyen gyorsan jöttek ezek az apajelöltek, olyan gyorsan távoztak is. Nem sok kapcsolat és bizalom épülhetett ki a gyermek Jessica–ban a férfiak felé...

Az ifjú Roman 1986–ban született késői gyermekként édesanyja 34–ik életévében és homlokegyenest más élete volt dúsgazdag apja révén, mint az idősebb Isaac Roman Romanovich felmenőinek... Jellemvonásai és a lelkében zajló folyamatok, hogy milyen ember is ő valójában, nos az a történetből kiderül.

Egész egyszerűen nem lehet a főszereplőt lespoilerezni mert nem marad semmi, amit ki kell nyomozni... Azért ezekből az információkból már lehet csemegézni és személyi profilt építgetni a szereplőinkről...  sok szerencsét kívánok!  

xxx

–Nehéz idők nehéz döntést szülnek.

Mondta Jessica majd elbúcsúzott a fiától könnyektől benedvesedett szemeit rögtön felszárította roppant eltökéltségében és minden érzelem nélkűl útnak indította fiát a 11.30–as Deutsche Bahn–t a szebb jövő reményében és mert nincs semmilyen más vállasztás hisz Jessica iskolai végzettség hiányában maximum szalag mellett egy gyárban tudna elhelyezkedni, amiből maximum egy garzont lehet fenntartani és nem egy palotát.

De a palotához ragaszkodik, nem lesz eladva, sokszor mondta már igen erőszakos hangnemben... Minden reményét fiába temette...

Berlin Hauptbahnhof

Hajnal 00:36 óra szeptember 2

13 óra utazás után Roman Romanovich megérkezett a Berlini főpályaudvarra, ahol nagybátyja Isaac Vladimir Romanovich várta tárt karokkal és széles mosollyal. Szinte lerántotta Románt a vonatról a bőröndjével együtt, majd széles válltartásban nyújtott karokkal eltolva magától unokaöcsét vette jobban szemügyre...

–Hát ez meg mi a lószar Roman?

–Mi?

–Hát ez az útibatyu? Van neked rendes szép drága táskád is.

–Az anyám mondta, hogy ebben kell jönnöm!

–Ja az anyád az én kedves kis húgom, a megátalkodott boszorkány, annyira félt minden garast, hogy képes rongyokban járni csak, hogy nehogy valaki is egy petákot kérjen tőle.

–Van benne igazság, de ha látnád otthon mit művel a szalonban.

–Mit művel?

–Sorra felpróbálja az összes szőrme bundáját, magára veszi az összes ékszert és pezsgőzik magában miközben régi orosz filmeket néz...

–Orosz filmeket? Régi orosz filmeket?

–Igen... általában mindig a cári családról szólnak, vagy Tolsztoj életéről, de a kedvence Majakovszkij szerelmi élete... sír végig rajta és bánatában megeszik egy tál kaviárt pirítós kenyérrel...

–Tiszta horror az anyád öcsém.

Mondta Vladimir miközben megrázta kicsit a hideg.

–Látod még a lúdbőr is kiütött rajtam.

–Az libabőr bácsikám.

–És miért jöttél ilyen későn szép öcsém?

–Mert erre a járatra volt a...

De Vladimir fejezi be helyette a mondatot...

–A legolcsóbb a jegy.

–Igen 13 órán át jött a vonat 3 átszálassal...

–Na jól van... menjünk közben, mert sose érünk haza, nekem meg holnap dolgoznom kell, és téged is bemutatlak a főnöknek az étteremben.

–Tehát igaz?

–Mi igaz?

–Hogy tényleg pincérként kell dolgoznom!?

–Álmaidban szép öcsikém, álmaidban! Te mosogatni fogsz leginkább! De ha találsz teniszedzői állást, rajtam ne múljon!

Mondta Vladimir és hátba veregette Romant.

–És pont ma van a születésnapom is.

–Mondta Román fapofával és Vladimir megértését kereste ezen a csodálatos szeptemberi hajnalon.

–Na hát akkor boldog születésnapot... apropó... pénzt hoztál e magaddal?

–Pénzt?

Ismételte Roman és a földet bámúlta.

–Igen pénzt! Gubát, lecsót, gempát, lóvét? Mert a számlákat fizetni kell... siránkozásból és önsajnálatból nem élünk meg!

–Mintha csak az anyámat hallanám.

–Roman! Hová tűnt az a tökös teniszező, aki voltál? A nők a tenyeredből ettek, mint a kis fiókák az anyjuk csőréből...

–Az? Meghalt apámmal együtt!

–Csak az apád halt meg, nem vették el az életed... szedd össze magad!

–Köszönöm kedves szavaid... csak az apám!

–Igen, és szerintem te a vagyont sajnálod a legjobban.

–Nem igaz, ne keverj össze az anyámmal, én igen is szerettem az apámat... és az, hogy itt hagyott az már már elviselhetetlen!

–És az anyádat? Mert neki most nagy szüksége van rád... 56 éves és nincs sok kilátása.

–Tudom, nagyon szeretem anyámat és kötelességem támogatni, igen tudom.

–Derék, derék!

Mondta Vladimir és hátba veregette újra Románt.

–És igen, nem kell aggódnod bácsikám, hoztam pénzt magammal.

–Derék, derék!

–Köszönöm a szívességet bácsikám.

–Ez a szívesség 400 euróba fog kerülni havonta kis öcsém.

–Az nem sok.

–Mi? Mi nem sok? Tudod mi itt átlagemberek vagyunk, nem teniszcsillagok apuka pénzéből. Itt nincs olyan, hogy nem dolgozunk 1 vagy két hónapig, itt egyből összecsapnak a hullámok kis öcsém. A lakbért fizetni kell 800 euró, a rezsit fizetni kell 300 euró és akkor még nem is ettél.

–De hát étteremben dolgozol,

–Ja 200 eurót levonnak a fizetésemből az étkezésre, ha ott eszem, ha nem...

–Értem...

Másnap el is kezdődött a daráló, remélem a kedves olvasónak van némi fogalma mi az, hogy mosogatni egy belvárosi berlini étteremben, ahol a pincérek percenként hoznak be egy rakat evőeszközt, tányért és a megmaradt ételt. Igen sajnos ebben az étteremben a mosogató feladata az ételmaradékot kidobni... Eme nemes feladatok elvégzése közepette furcsa gondolatok, úgymond teljesen helyén való gondolatok lepték el Román fejét...

xxx

Hihetetlen egy balfácán vagyok, itt mosogatok, mint egy barom egy berlini étteremben, a Menyországból a Pokolba kerültem egy szempillantás alatt a szaros pénz miatt... Hát nem voltam tehetséges? Kérdem én! És szegény édesapám... lehet, hogy tényleg csak a vagyont sajnálom? Vladimírnak lehet, hogy igaza van? Nem! Én tényleg szerettem az apámat! Miért kellet ezt a szaros sportot választanom, ahol ennyire dominál a pénz? Persze a tehetség utat tőr magának... ahogy az apám mondta mindig. Csak az a baj, hogy rengeteg a tehetség és ráadásul még pénzük is van. Nem baj rám fog mosolyogni a szerencse... ahogy az anyám mondta... végtére egy jó teniszedző lehetek, hisz benne voltam a bűvös 200 között...

xxx

Közeben egy pincér jön be és lerak egy halom mosatlant... és észreveszi, hogy Roman mosolyog a legkeményebb munka közepette...

–Hát te meg mit mosolyogsz? Itt van tessék egy kis utánpótlás, hogy véletlenül se unatkozz!

De Román kedvét nem szegte ez a kedves pincér mert valami kis reménycsillag felcsillant a szemében. Azonban ennek a reménycsillagnak sokáig ki kell tartania, mert sokan évekig mosogatnak míg rájönnek, hogy bizony ez a remény nem mindenkinek adataik meg.

Roman esetében sincs ez másképp... két hónap telt már el, de nem igazán talált elgondolásának megfelelő teniszedzői állást... Épp november vége közeledett és a legnagyobb influenza szezon, Vladimir szervezetének több sem kellet a sok stressz mellé, mint egy jó kis influenza vírus...

le is betegedett egyik napról a másikra, még beszélni is alig volt ereje, tányérokat hordani 10 –12 órában pedig egyáltalán nem, így hát Románt kérte meg, hogy helyettesítse mivel egy barátjában sem bízott meg, mint beugró, félt, hogy kitúrják az állásából... Így hát gyorstalpalót adott felszolgálásból unokaöcsének...

–Figyelj! Látod ezt az ujjadat így... igen azzal meg kitámasztod és nem kel, hogy három vagy négy tányért kivigyél, fő a biztonság! bal kézben maximum kettőt és a jobban...

–Igen abban egyet, ne aggódj már bácsikám fősuli alatt csináltam!

–Igen apád dolgozóinak szolgáltál fel a melós menzán, ott senki nem szíd le és néz árgus szemekkel, szóval fő a nyugalom és a biztonság. A fizető pincérrel legyél kedves...

–Rendben bácsikám, szerintem most pihenj!

–Igen hulla vagyok... na menj!

Mondta Vladimir minden erejét összeszedve és rögtön horkolásba kezdett... Pár órával később már javában folyt is az ebéd felszolgálása, és el kell mondani, hogy Román sok fokkal feljebb érezte magát a ranglétrán, szinte sugárzott az örömtől és úgy járt kelt az étteremben mint, ha csak ő lenne az étterem tulajdonosa, ami persze sok kollega utálatát azonnal kivívta...

Az étterem tulajdonosának tetszett, végtére is egy olyan pincért vélt felfedezni Románban, akit a vendégek kényes irigységgel figyeltek, főleg a férfiak. A nők, vagyis a hölgyek persze nem győztek italokat rendelni, hogy az ifjú félisten szolgálja ki őket...

Az egyik asztaltársaság egy 40–45 éves hölgyekből álló csoport már a harmadik fehér bort rendelte és mikor a jóképű pincér felszolgálta az italt az egyik hölgy kihasználva a közelséget megsimogatta a Roman feszes hátsófelét... Érdekes tény, hogy a hölgyek ilyenkor nem hívják azonnal az ügyvédjüket szexuális zaklatás miatt...

–Ez igen... ezt nézzétek lányok milyen kerek és kemény a segge...

Románnak mint, hogyha felkapcsolták volna a villanyt, de úgy is mondhatnám, hogy kijött belőle egy jó adag Jessica...

–Megmutathatom, hogyha cserébe szerez nekem egy jó állást!

Mondta Roman csábító szexi mosolyával kivillantva hófehér tömör fogait. Hisz hogyha mást nem is mondtak rá egész teniszpályafutása során, de, hogy a teste és az arca az bizony nagyon értékes árucikk... Az asztal túloldalán egy szerényebb modorú visszafogott negyvenes csendes, épp vadászó tigris szólalt fel...

–Én tudok... én tudok, mondja mit szeretne?

Kérdezte, és a barátnői meglepődve nézték eddig csendes barátnőjüket.

–Leginkább személyi edzői állást vállalnék, vagy teniszedzőit, tudom erre nagyon kevés az esélyem, de az országból, ahonnan jövök válogatott sportoló voltam.

–Honnan jön?

Szinte egyszerre kérdezte a hat hölgy.

–Magyarországról jövök, de a gyökereim egyik fele Odesszából származik. Ismerik Odesszát? Egy gyönyörű tengerparti város.

–Oroszország nemde?

Kérdi a vadászó tigris.

–Dehogy is te kis butus... Odessza az Ukrajna!

Szólt közbe a fenékre csapó hölgy Eva.

–Jaj, de kis butus vagyok, de hát földrajzból sose voltam jó.

–Semmi baj kedves hölgyem, hogyha gondólja megmutathatom a térképen.

–Megadom a számomat!

Mondta a hölgy kicsit remegő ajkakkal, majd Román is felírta a számát és a hölgy kezébe tette kedvesen és összecsukta azt, ezután jött a kézcsók...

–Micsoda úriember, semmi tolakodás csak egy kedves rég kiveszett gesztus!

Szólt egy másik hölgy!

–Igen kedves Rose, legalább annyira kiveszett, mint a 90–95 kilós férfiak, nézd ezt az Adonist... legalább 95–100 kiló.

Súgta oda az egyik hölgy a tigrisnek az asztal túloldaláról.

–Hogy jön ez ide?

Kérdezte a tigris... azaz Rose.

–Hát csak úgy kedvesem, hogy a használható valamire való hímek átlag súlya 70 kilogramm... Mint hogyha egy nővel hálna az ember.

–Fúj!

Mondták egyszerre a hölgyek.

–Hát lányok én már levittem a mércét 80–an kilogramm–ra.

Mondta Eva és kéjesen megnyalta a szája szélét és egy nagyot kortyólt a fehérborból, szinte az egész pohár elapadt a szájában mint, hogyha sivatagi homok lenne.

–Fiatalember lehetne, hogy nekem is megmutassa a fenekét kérem?

Szólalt meg egy ötvenes előkelő dáma Marie.

–Na azt már nem! El a portékámtól én már lecsaptam rá!

–Mondta eréjessen Rose.

–Kedvesem csak munkát ígértél neki nem a kezedet!

Mondta hangosan nevetve Eva.

–Vagy a szüzességedet!

Bökte oda Marie a vadászó ötvenes oroszlán... de most úgy látszik, hogy a tigris gyorsabb volt az oroszlánnál... Román kedvesen ott hagyta a hölgyeket, mire Marie odasúgta Rose–nak...

–Gyorsan dobj valami aduászt, hogyha ágyba akarod csábítani ezt a félistent.

–Fiatalember!

Szólt gyorsan Rose Roman után, mire Román elegánsan visszasétált. Rose kedvesen Roman felkarját megfogva közelebb húzta magához...

–Nézze nem akarom becsapni fiatalember és ámítani, de egy igen közeli jó barátom nagyon befolyásos állást tölt be egy osztrák tengeri hajótársaságnál... adjon pár napot és hívjon fel kérem, és akkor lehet, hogy nagyon jó hírt tudok önnel közölni...

–Köszönöm kedves jótevő tündérkirálynő! És mondja, honnan származik ez a báj és kedvesség Rose?

Mondta Román és szelíden megsimogatta Rose kézfejét...

–Por... Portugál... Portugáliából...

xxx

Teltek múltak a napok a munka terhe alatt, már, hogyha a munkát tehernek lehet nevezni... egy azonban biztos, nagyon szerencsés az az ember, akinek a munkája egyben szórakozás is. Ez azonban nem igaz az emberek 99.99 százalékára... most tegye fel a kezét az, akinek a munkája egyben a hobbija is! Nos én feltenném a kezem, de sajnos szűkösen élek meg belőle így hát inkább lerakom...

Ezért van az emberek 99.99 százalékának valami olyan munkája, ami fedezi a költségeit. Nincs ez másképp Román esetében sem, aki éppen egy nehéz esti műszak után bandukolt hazafelé ételmaradékos büdös munkaruhájában és épp azon gondolkozott, hogy mi a francért kellett Vladimírnak ilyen gyorsan felépülni?

Hisz a felszolgálás a mosogatáshoz képest úri munka volt tele ismerkedési lehetőséggel... Meg tudná ölni még a saját nagybátyját is, gondolta magában, de ha nem is megölni esetleg egy gyenge méreg, ami leteríti, mint egy ételmérgezés... Esetleg szerezhetne egy vírusos zsebkendőt... ilyesfajta gondolatok terhelték Román agyát 14 óra mosogatás után, de hát ez a realitás Berlinben 2008–ban.

Román ráeszmélt, hogy bizony az anyukájának nagyon és nagyon igaza van, kíméletből és erkölcsből nem lehet megélni, nem kellett hozzá más csak 12 hét kemény munka a felismeréshez. De hát emberek 30 meg 40 évig dolgoznak egyhuzamban, mondta magában és egyből arra gondolt, hogy bizony nem tud olyan munkát csinálni, ami nem elégíti ki... és akár ölni tudna a sikerért! Persze a muszáj nagy úr, és a számlákat is fizetni kell... ekkor eszébe jutott anyja tanácsa... és hogy vakon engedelmeskedni fog neki...

„Fiam rád fog mosolyogni a szerencse, nem azért, mert Isten figyel rád! Akkor figyelt amikor megfogantál és ilyen gyönyörű férfi lett belőled, mint egy görög isten... szerinted a nőknél másképp van, mint a férfiaknál? A biológia és anyagi szükséglet a csúcs, erre lettünk teremtve, a szépségtől, jótól, élvezettől az emberek megrészegülnek csak úgy, mint a pénztől vagy a kábítószertől... ez matematikai bizonyosság, persze vannak mazochisták, akik minden jót visszautasítanak, de őket ki nem szarja le!?”    

Most azonban nem több egy jóképű csövesnél gondolta magában... pár pillanat múlva megcsörrent a telefon, fáradtan és halkan szólt bele...

–Halló tessék?

Egy kedves női hang szólt bele a túloldalt!

–Jó estét kedves Roman, remélem nem zavarom, az étteremben találkoztunk Rose vagyok!

–Á, igen emlékszem, a kedves csinos brazil hölgy a tündérkirálynő a hajós cégtől!

–Hát igazából egy lekötelezettem dolgozik ott, és portugál vagyok, de mindegy is... Igen ahogy mondja a hajós cégtől, hallom a hangján, hogy nagyon fáradt!

–Nos mi tagadás, igaz, ami igaz kedves Rose.

–Román azt ígértem, hogy szólok, hogyha tudok valamit!

–Igen erre és a kedves mosolyára emlékszem.

–Nagyon kedves Román... de képzelje, hogy úgy tűnik hatalmas szerencséje van, mert épp most fut ki egy luxushajó és most toborozzák a hiányzó személyzetet, pincéreket, szobalányokat, krupié lányokat, fiukat...

–Köszönöm kedves Rose de oda nem szeretnék menni, hisz nem lenne semmivel jobb a helyzetem, mint most, csak annyival, hogy víz venne kőrül!

–Igen ezt gondóltam, és emlékeztem arra, hogy maga válogatott sportoló volt otthon... teniszező azt mondta ügye?

–Igen így volt!

–Jól van ne legyen ilyen rosszkedvű! Hallom a hangján, hogy rossz a kedve és megértem, de ettől talán jobb kedvre derül! Ide hallgasson Román!

–Igen... az egész testem egy hatalmas fül Rose...

–Képzelje keresnek egy fitnesz manager–t erre a hajóra, de nagyon finnyásak a milliomos turisták miatt és valami sztárt akarnak felvenni... teniszezőt, úszót, focistát... úgy, hogy kell valami szuper önéletrajz az ismeretségen túl!

–Kérem Rose szerezze meg nekem ezt az állást, bármit megteszek, kérem!

–Persze azon vagyok, de ahogy mondtam kell valami dögös önéletrajz.

–Nekem sajnos olyan nincs, mert még sosem kellett...

–Semmi baj, a saját cégemnél, ami munkaerőt közvetít én vagyok a HR–es, úgy, hogy a legjobb kezekben van.

–Mit javasól Rose?

–Megadom a címemet Roman írja fel és holnap várom nálam, megírom magának az önéletrajzot, hogy nem tudnak majd belekötni a legszigorúbb mércével sem és ajánló levelet is kap, és én nem kérek mást csak egy kellemes napot magával...  Mit szól hozzá Román kedves?

–Igen természetesen Rose, de dolgozom az étteremben!

–Beteget jelent! Egyébként meg nem hiszem, hogy vissza kell mennie oda, ma csütörtök van, a hajó hétfőn fut ki Hamburgból, és várják az önéletrajzát!

–Értem Rose, akkor holnap elmerülünk az önéletrajzomban?

–Ahogy mondja.

xxx

Másnap reggel

Egy kedves illatos kéz ébresztette Románt Csipkerózsika álmából, mert bizony rég nem aludt ilyen jót és kellemeset még egy komolyabb edzés után sem volt ennyire lestrapálva, de úgy tűnik jó benne hisz ágyba jön a reggeli...

Emlékszik a kedves olvasó, amikor azt mondtam, hogy az emberek 99.99 százalékának boldogtalan munkája van mert nem tud a tehetségéből megélni? Ezzel csak azt akarom mondani, hogy szerintem Roman nem is volt tehetséges a teniszben... viszont itt olyan lehengerlő és gondolatolvasó is volt egyszerre amilyennél nő nem kívánhat jobbat, persze, hogyha csak a testiségről beszélünk, mert az első együttlét a szerelem meg a gyermekeim apja és a többi dolog... de hagyjuk is szerintem mert ezek nem ide tartoznak...

Rose reggeli menet, vagyis a reggeli után útjára engedte Románt némi útravalóval mert valami oknál fogva kötelességének érezte, hogy ezt a naiv kisfiút semmilyen körülmények között ne tudják nőstényoroszlánok felfalni szőröstől bőröstől...

–Figyelj csak Roman!

Szólt Rose és Roman nyaka köré fonta a kezét.

–Amikor a hajón leszel nagyon légy résen, mert ebben a pozícióban amire felvettek, nos sok veszélyt rejt magában.

–Mire gondól tündérkisasszony?

–Csak arra, hogy rengeteg gazdag özvegy megy ilyen utakra... hölgyek, de inkább 50–es 60–as nagyon gazdag férjüket hátrahagyva élvezni akarják az életet, amit a gazdag erőszakos féltékeny férjük mellett nem tudtak, úgy, hogy teljes gőzzel mennek és nem azért mennek egy ilyen útra, hogy a barátnőjükkel koktélt szürcsöljenek és Claire Kenneth romantikusait olvassák.

–Értem... de miből gondólja Rose, hogy felvesznek?

–Már akkor felvettek amikor először találkoztunk, én vagyok a garancia és a főpróba, hogyha úgy jobban tetszik?!

–Á... már mindent értek ravasz tündérkirálylány.

–Igen, de szeretném, hogyha megcsinálná a szerencséjét kedvesem, egy ilyen dúsgazdag hölgyet kellene megfognod magadnak... de nagyon kell vigyáznia!

–Miért drága Rose?

–Az ilyen dúsgazdag egyedülálló nők mögött mindig nagyon nagy sor van... rengeteg fiatal perverz a pénzért bármire képes hiéna sorakozik és bárkit eltesznek az útból, hogyha útban van... és összedolgoznak mint a farkasfalka, hogyha meg van a kiszemelt áldozat levadásszák és az udvaróját is!

–Már nem is biztos, hogy ez nekem való munka!

–Dehogy nem kedvesem, ezek mind pitiáner selyemfiuk, súlytalanok... onnan ismeri fel őket, hogy mind nagyon szép lánnyal van, akik ugyancsak árucikkek, de az ellenkező nem számára...

–Rendben Rose írok magának!

–Egy hét múlva már a nevemre sem fog emlékezni úgy el lesz foglalva.

–Ne butáskodjon tündérem!

–Menjen a sofőröm elviszi a hajóállomásra.

–Hamburgba?

–Igen! Ég vele Roman!

Mondta Rose és becsukta az ajtót mielőtt kigördült volna az a könnycsepp, ami már régóta ostromolta a szemét...

xxx

–Második fejezet–

Fel a fedélzetre

Mondani sem kell, hogy mennybe kerül egy ilyen óceánjáró... hozzávetőlegesen 1.5 milliárd dollár... nem semmi és ez bizony látszik is rajta, egy igazi úszó város egy paradicsom, hogyha fogalmazhatok így. Minden arra van kitalálva és építve, hogy a gazdag turistákat úgy csábítsa, mint a fény a bogarakat. A funkció meghatározza a formát, így mondják helyesen építész körökben.

A funkció itt az, hogy az utas ne akarjon eltávozni önszántából míg ki nem ürül a malacpersely... Szóval képzeljen el a kedves olvasó olyan úszó várost, ahol szebbnél szebb lányok és fiuk lesik minden óhaját... tudom mit fognak most mondani, hogy a cégszabályzat ilyen és olyan pontja kimondja, hogy utas a személyzet az utassal nem érintkezhet privát okból, bla, bla, bla...

Igen ez valóban így van az összes hajótársaságnál... de ez egy Pleasure boat, vagyis egy olyan luxus óceánjáró, ahol szemet hunynak az ilyesfajta privát találkozók felett, hogyha az utasnak arra támad kedve, hogy ágyba vigyen egy másik utast vagy egy nagyon csinos pincérnőt, félvér krupié lányt, de az is lehet, hogy épp a mentő ápoló kisasszony tettszik meg az utasnak...

Erre az esetekre vezették be a hajón az öt színből álló szalvétát, ami egyfajta jelzésre szolgál:

A piros jelentése: Nagyon tetszik nekem, várom a visszajelzését... több mint kaland!

A kék szalvéta jelentése: Kérem legyen a beszélgető partnerem és a kisérőm, várom a visszajelzését.

A sárga szalvéta jelzése: Már foglalt vagyok sajnálom!

Fehér szalvéta jelzése: Nekem ön nem az esetem, kérem ne zavarjon!

Zöld szalvéta jelzése: Egy északára keresek kalandot, várom a visszajelzését!

A jelrendszer úgy működik, hogy az utas elküldi a szalvétát egy italrendeléssel a kívánt személynek, utas vagy személyzet az itt nem számít, vagyis mindegy, hogyha a kiválasztott személy a piros, kék vagy a zöld szalvétát megtartja akkor létrejött az egyesség, de ha viszont sárga vagy a fehér szalvétát küld vissza... azoknak a jelentése feljebb elolvasható újra...

Van még egy utolsó szín, amit már nagyon régóta nem látott senki az ilyesfajta óriási bulikon...

Fekete szalvéta: A jelentése félelmetes, és az, aki kapja jobb, hogyha azonnal elhagyja a hajót akár evezős csónakkal is... Az ilyen szalvétákat egy egyéjszakás kaland után szokták a legtöbben küldeni egy paradicsomlé koktél keretében... jelentése egyértelművé teszi az utasok számára, hogy az illető, aki kapja az bizony egy perverz erőszaktevő és kíméletlen, kegyetlen szerető vagy partner és mint ilyet jobb elkerülni. Sőt mi több olyan megszégyenítő az egész ahogyan az illető megkapja a fekete szalvétát, hogy hallottak már olyan esetről is, amikór a megszégyenült perverz alak a hajócsavarokba ugrott...

Szóval ezen az úszó 16 emeletes, 150 ezer tonnás úszó paradicsomon kapott munkát Román Romanovich és ráadásul a tűzvonalban, hogyha szabad így fogalmaznom. Egy jegy egy három hónapos kőrútra közel 180 ezer dollárba kerül. Persze nem indokólt ez a hatalmas összeg, de aki első osztályon utazik és igénybe szeretné venni a laza erkölcsi szabályokon nyugvó szolgáltatást, nos annak ennyibe kerül egy jegy a waves of pleasure nevű luxusóceánjáróra...

Persze vannak jegyek már 5000 dollártól is pár hetes túrákra, persze ezekkel a jegyekkel az ember nem küldhet szalvétát csak fogadhat négy színből: Piros, Kék, Zöld vagy ne agy Isten a fekete szalvétát... Persze válaszszalvétát küldhet a sárga vagy fehér szín valamelyikét... Persze küldhetnek fekete szalvétát is, de akkor többé nem kívánatos utasok és tiltó listára kerülnek...

Úgy is mondhatjuk, hogy ezért a pénzért örüljenek, hogy egyáltalán milliomosokkal bulizhatnak, de én inkább azt mondanám, hogy örüljenek, hogy ezért a pénzért játékszerek vagy áldozati bárányok lehetnek. Az, hogy ki hogyan végzi ebben a rendhagyó igazán szaftos történetben az majd ki fog derülni a történetből... Ugyanez a szabályrendszer vonatkozik a személyzet tagjaira is a szalvétákat illetően.

welcome to the ship called the waves of pleasure

Áll a táblán ahogy az ember belép az óriási több emeletet magába foglaló szalonba, ami inkább egy gigantikus és hatalmas látvány cirkusz és egy elvarázsolt kastély keveréke. A szalon felér a hajó 16–ik emeletéig, azaz ez a belmagasság, közel 50 méter magas. Egy vízesés ömlik le a legfelső szintről és igen gyengén öltözött akrobaták lógnak mindenhonnan a levegőben különböző magasságokban és különböző színű csipkés ruhákban...

Az illat fenomenális, olyan feromonokat tartalmaz, ami bizony máris komfort érzetet teremt és egy kis előszobát az élvezetek felé. A zene lágy house és funky keveréke különböző frekvencia szabályzón keresztül jut el az emberi fülkagylóig.

A bejárati recepció egy hatalmas több színű fényes márványlap, mögötte széles mosolyú modell alkatú lányok és fiuk kezelik a beszálló kártyákat adják a szobához tartozó mágneskártyát és egy kisebb ajándékcsomagot, amiben különböző színű szalvéták vannak a teljes már korábban bemutatott szortimentben. Onnan lehet felismerni az olcsóbb jeggyel rendelkező utasokat, hogy ez a bizonyos ajándékcsomag kisebb és csak három színt tartalmaz a válaszadás miatt, a kedves olvasó bizonyára emlékszik ezekre a színekre.

A személyzet nem az ötödik emeltre vezető hídon lép a hajóra, hanem közvetlenül a kikötő betonjáról vezető kisebb lépcsőn lép a földszinti személyzeti bejáraton jut be a nulladik szintre a személyzeti recepcióhoz, ahol hasonló procedúrán mennek keresztül a szalvétákat tekintve és egy plusz jogi nyilatkozatot is alá kell írniuk, ami persze titkos.

Roman is itt lép a Waves of Pleasure fedélzetére és megakad a szeme a jogi nyilatkozaton...

–Ez meg mi? Én már aláírtam a szerződést.

Kérdi Roman a rozsdamentes acélpult mögött álló hófehér műfogakkal szélesen mosolygó 60 éves férfit, aki amolyan marcona külsejű kopasz kigyúrt kidobóra emlékeztet a hatvanas évekből Las Vegasban... Remélem ezeket bezárják éjszakára valami ketrecbe... gondolta magában Román...

–Ez egy jogi nyilatkozat, hogy elfogadja az ebben a csomagban átvett jelzésre szolgáló rendszert.

–Milyen jelzésre szolgáló rendszert?

–Hát téged nem világosítottak fel a felvételin? És gondolom először vagy itt!

–Ahogy mondja.

Mondta Roman és mögötte a sor már türelmetlenül hangoskodott... egy fekete göndör hajú harmincas lány hatalmas előre tolt dekoltázzsal rágóval a szájában hirtelen felrikkantott...

–Mi a szart érdeklődsz már? Ha baszni akarsz akkor ezeket a szalvétákat küldöd vissza, ha meg nem akarsz baszni akkor ezekből a színekből választhatsz.

Mondta a Puerto Rico–i lány és a mellékelt jelmagyarázatra mutatott, és mint hogyha óvszereket válogatna, mutatta be a szalvétákat.  

–Nahát ilyen egyszerű? És gondolom te már szakértő vagy benne?

Kérdezte szarkasztikusan Roman.

–Nos kis hercegnőm, hogy vagy?

Kérdezte a lányt a marcona portás.

–Kösz Charlie jól vagyok.

–Itt a szoba kártyád hercegnőm, ablakos kabint adok... és remélem összejön végre a milliomos házasság.

–Kösz Charlie... az ablakos kabinért jó vagy nálam... tudod mire! A perverz milliomos gennyzsákokról meg tudod mit gondolok?

Mondta a lány és úgy járt a pofazacskója, mint egy tengeri malacnak.

–Na ez szép... mondja Charlie nekem mit kell csinálnom, hogy ablakos kabint kapjak?

Kérdezte Román tetetett rémült tekintettel... mire Charlie irigykedő és egyben imitált lenéző tekintettel oda vágott a pultra egy kabin mágneskártyát.

–Na húzzál már befelé szépfiú.

Mondta a lány.

–Hagyjad Carmen szerintem még Bermuda elött elmenekül az úri segge a hajóról.

Mondta a marcona portás.

–Te piros kártyát kaptál, látod!

Mondta Carmen.

–Szabadna tudnom, hogy ez mit is jelent? Meg akarnak dugni majd minden este?

Kérdezte Román.

–Azt jelenti te balfék, hogy te amúgy is jóval a vízszint felett vagy elszállásolva erkélyes kabinba a hetediken... Szerencsés vagy szépfiú, valaki nagyon szeretheti azt, ami a lábad között van... a piros kabinkártya pedig azt jelenti, hogy minden partin szívesen látnak...

–Sőt egyenesen kötelező megjelened arany pofa.

Szólt közbe Charlie.

–Hát ja, az biztos, hogy téged jobb, hogyha eldugnak a hajófenékbe.

Mondta Roman gúnyosan nevetve, mire Charlie átnyúlt a pulton és megragadta Román felkarját, hogy megmutassa ki itt a főnök, Román mosolyogva Charlie csuklóját megcsavarva és karját kicsit megfeszítve a pultra fektette Charlie–t...

–Jól van te fehér párduc fejezd be! Most azonnal!

Szólt egy afroamerikai 30 év körüli jól szituált férfi kicsit hátrébb majd odasietett a pulthoz és azonnal kiegyenesítette Charlie karját.

–Te baromi erős lehetsz, hogy ha igy kifeszítetted egy erőemelő karját, sportolsz valamit, vagy eszel valami drogot, kokszot?

Kérdezte a fekete férfi.

–Nem semmit, válogatott sportoló voltam 12 évig.

–Mit csináltál?

Kérdezte Carmen érdeklődve.

–Teniszeztem.

–Á... értem, onnan ez a bivalyerős csukló és váll, ez mindent megmagyaráz.

Mondta a fekete férfi, majd Charlie–t kérdezte...

–Minden rendben Charlie?

–Igen doki ne aggódjon minden rendben!

–Maga orvos?

Kérdezte Román.

–Nos, igen orvos vagyok, és épp ezért nem szívlelem az ilyesfajta belépőket.

–De hát ő kezdte...

–Nem érdekel! Most pedig menjen!

Fejezte be a doki.

–Hé Harry meg tudná nézni valamikor a bokámat?

Kérdezte Carmen.

–Persze, kiújult a szalaghúzódás?

–Igen és kéne rá valami cucc!

–Persze, de közbe menjünk ne tartsuk fel a sort, később keress meg Carmen, jó?

–Ok Harry pusz! –majd Carmen Román után futott... –Hé te szépfiú várjál csak!

–Mondjad!

–Te 5 perce vagy a hajon és máris ellenségeket szerzel...

–Nem volt szándékos.

–Te mutasd csak a szemed... lobog benne a tűz, ismerem ezt a tekintetet, te mindenre képes vagy a pénzért!

–Te be vagy szívva vagy mi van veled? Carmen a neved ügye?

–Igen az a nevem...

–...

Majd Roman újra elindul a személyzeti lift felé, Carmen követi és a liftben górcső alá veszi Román tekintetét.

–Mutasd csak az arcod szépfiú!

–Mi van csak nem meg akarsz csókolni Carmen? Mi lesz a szalvétával?

–Le sem szarom a sármodat meg az izmos seggedet... engem csak a szemed érdekel!

–Kékes zöld...

–A színét leszarom... csak a tekinteted érdekel!

Mondja Carmen csócsálva a rágót és két kezével megfogja Román arcát... majd hirtelen ellöki magától!

–Baszki...

Kiáltotta Carmen.

–Mit ordítasz?

Kérdezte Román és megnyomta a 7–ik emelet gombját mit sem törődve azzal a ténnyel, hogy Carmen jóval előbb szál ki...

–Ilyen gonosz szemet még nem is láttam... maga az ördög vagy!

Közben a gyorslift megérkezett a hetedik emeletre... az ajtó kinyílik...

–Ja... te meg egy angyal vagy... na csá... indulj a fedélközbe te látnok!

–Igazi úriember vagy!

–Csak melletted kedves Carmen... csak melletted!

És a liftajtó becsukódik... Roman tesz még egy pillantást Carmen arcára, ami szinte forr az idegességtől.

Na de hagy ejtsek egy pár szót eme nagyszabású úszó városról, hogy hol is járunk? Igaz még a mai nap Romannak és az összes fedélzetre érkezett alkalmazottnak jelentkeznie kell a kapitánynál, mert ez a szokásos protokoll egy hajón... gyakorlatilag minden felsőbb vezetőnek be kell mutatkozni és a szokásos honnan jöttem sztorit előadni... Ezekből csak egy párat nézünk meg, mert dög unalom.

De nézzünk kőrül a hajón egy kicsit, hogy milyen egy ilyen úszó város? Tehát 150 ezer tonna önsúlyú diesel–elektro hibrid 90 ezer lóerő... 16 emelet, amit a hajó szerves része, de ezen kívül van még 3 emelet, ami igazából egy hatalmas koncertterem, tehát összesen 19 emelet, azaz 57 méter magas felépítmény a vízvonaltól. Plusz még 17,5 méterrel magasodnak túl a kémények, tehát képzeljünk el egy közel 30 emeletes felhőkarcolót, ami közel 400 méter hosszú és majd 30 méter széles.

A futópálya a sportfedélzeten közel 900 méter hosszú, mert ügye a hajó 400 méter hosszú, azaz egy egyenes vetület, de a futópálya tényleges hossza az ívekkel és a beépített kanyarokkal, lejtőkkel és emelkedőkkel jóval hosszabb... Tehát kétszer vesszük a 400 métert... az 800 méter plusz a szélességet kétszer 30 méter egyenlő 60 méter és az előbb említett emelkedők lejtők és kanyarok... szóval akit érdekel az adja össze a számokat...

Ez a hajó úgynevezett tükör rendszerben épített, ami egy teljesen új technika az utasok zavartalan nyugalmának biztosításához. De mit is jelent ez a valóságban? Képzeljünk el egy sétálófedélzetet kőrbe a hajón és képzeljünk el vele párhuzamosan egy másik keskenyebb folyosót, amit csak a személyzet használ. Mindenből kettő van párhuzamosan, lépcső, folyosók, liftek és egyéb kiszolgáló helységek. Gyakorlatilag az utas csak a közöségi helyeken találkozik a személyzettel.

Roman épp egy ilyen személyzeti folyosón halad a kabinja felé a hetedik emeleten, ami az utolsó személyzet lakhatására biztosított emelet, e felett csak az utasok helyezkednek el. Sokak fejében megfordul a kérdés, hogy hogy fér el 1200 fő személyzet? Igazából sok 4 és 6 fős kabin van az alacsonyabb beosztású személyzet számára, mint például a konyhai kisegítők, mosogatók, szobalányok, a pincérek már lakhatnak 2 fős kabinokban is, de egy fős kabint nyitható ablakkal és dohányzó terasszal csak az úgy nevezett staff kaphat...

A staff jelentése igazából nem egy egyszerű személyzet, hanem valamilyen irányítást, kontrolálást vagy szórakozást, tanítást végző személy, mint Roman, aki tenisztanár és oktató a hajón, ezért a kényelmesebb bánásmód. Persze a szalvéta küldési szabályok rá is vonatkoznak, amit hamarosan ismertetnek vele, a kedves olvasó már ismeri, úgy, hogy ezt a részt kihagyjuk.

Milyenek az utasok kabinjai? Nos kedves olvasó képzeljen el egy méregdrága luxushotelt Dubai–ban...

A hajó minden egyes négyzetcentimétere olyan, mint amit átlagember sajnos csak képen vagy moziban láthat... A vízesés, amit már említettem, tánc és mozitermek, étterem minden egyes kultúrában és ízekben, színház és koncerttermek, operaszalon, kilátótornyok, helikopter leszálló pálya, léggömb állomás, ahonnan egy csúcstechnikával gyártott léggömb akár 19 kilométer magasba emel 10 utast is egy egész napra. A léggömbben minden megtalálható, ami kell egy egész napos utazáshoz, na és a látvány ahogy ez a hatalmas hajó szeli a hatalmas óceánt sok–sok ezer méterrel a léggömb alatt... Persze speciális nyomás álló, vagyis nyomás megtartó ruhát kell felvenni az utasoknak bizonyos esetekben oxigén maszkot is... végig bekötve utazhatnak egy bizonyos magasság felett... Persze ez nincs benne a jegy árában, aki erre az útra vállalkozik annak bizony le kell rakni az asztalra kerek 5000 ezer dollárt...

A nagyon bátrak, persze a megfelelő jogi nyilatkozatok aláírásával még ejtőernyővel is ugorhatnak a léggömbből 3000 ezer méteres magasságból, vagy akár búvárhajóval megtekinthetik, hogy hogyan néz ki egy úszó város a víz alatt... Ilyen és ehhez hasonló furcsaságokkal találkozhatunk itt és most.  

Persze megtalálhatók a hajón teljesen átlagos létesítmények is, mint például kórház, vagy plasztikai sebészet, aminek az árai érdekes módon kedvezőbbek, mint a szárazföldön ezzel is csábítva az utasokat a fedélzetre.

xxx

Roman, Carmen, Harry az orvos és még egy rakás újonnan érkezett legénységi tag sorakozik egy hatalmas szalonban a 19 emeleten a hajóhíd mögött... Nem számít, hogy az illető dolgozott már hajón vagy sem ezen a megjelenésen kötelező részt venni... Nem sokkal később megjelent a kapitány a negyven év körüli sármos jóképű férfi...

Az ember azt mondaná, hogy dél–amerikai szépen szabott arca van, bizony eltalálná, mert a kapitány Brazil származású, de már osztrák állampolgár. Mellette egy másik alacsonyabb ugyancsak fehér ruhában hasonlóan jóképű férfi, de alacsonyabb rendfokozatban, ezt onnan lehet tudni, hogy egy csíkkal kevesebb van a vállapján... igen ő az első tiszt a hajón a kapitány után a második legfontosabb felelős ember, aki 3000 fő utas és személyzet biztonságáért felel.  

Közben még vagy egy tucat ember jött be és felsorakozott a kapitány mögött ugyancsak fehér egyenruhában...

–Hölgyeim és uraim! Üdvözlöm önöket a Waves of Pleasure fedélzetén... A nevem Pedro Alvarez és a hajó kapitánya vagyok és az önök legjobb barátja, hogyha gondjuk van kérem értesítsenek, egyébként velem nem nagyon fognak találkozni, kivéve, hogyha nem épp az én asztalomhoz beosztott pincér az illető... mert egyébként lent evezek...

Mondta nevetve a kapitány, amit az újoncok félve követtek.

–Na, nevessenek nem harapok... Szóval a helyettesem Sergio Hernandez első tiszt a jobb kezem... na ő harap, de nem erősen...

Most már hangos nevetés töltötte be a teret... Roman persze csak unottan kuncogott magában, azt mondaná egy kívülálló, hogy nagyképű és nem sokat tévedne, mint amivel mi már tisztában vagyunk.

–Jobbra tőlem a hajó legfőbb mérnökei vannak, velük most találkoznak utoljára mert máris mennek le tovább evezni és a vizet kipumpálni a hajófenékből, hogy ne, hogy elsüllyedjünk.

Megint hangos nevetés.

–Balra tőlem a hölgy Justina Isakovic a Safety és Security azaz a biztonsági főnök... őt az Ausztriában található Graz városának igen kemény rendőrségétől igazoltuk át, a hölgy az osztrák rendőrségnél használatos ijesztő Leutnant rangban jött át hozzánk, ami a hadnagy megfelelője nálunk, szóval biztonságban vannak... és ő nem csak harap, hanem karmól is...

Mondta nevetve a kapitány, amit most már bátran viszonozott az újonnan érkezett legénység. A harmincas éveinek végén járó hölgyre Roman is felfigyelt és megállapította magában, hogy egy gyönyörű mediterrán szabású hölgy és elnevezte magában egyből szépséges kopó kisasszony rendőrbírónak...

Közben a kapitány folytatta a bemutatást, de azt már Román nem nagyon hallotta mert csak a lányt figyelte és közben folyamatosan az órájára pillantott.

–Most akkor kérem mutatkozzanak be önök! Kezdjük magával ifjú titán, mert úgy látom nagyon siet valahová...

Mondta a kapitány és Román egyből tudta, hogy a kapitány bizony résen van és észrevette, hogy az órájára pillantgat... Román lányos zavarában kicsit hebegett habogott...

–Igen, jó napot kívánok hölgyeim és uraim!

Mondta Román és kicsit előre lépett majd kicsit oldalvást megállt, mindenkivel felvette a szemkontaktust még Carmen–el is... Harry doktor a kis keskeny bajusza alatt megmosolyogta a belépőt... a többi résztvevő ki több ki kevesebb érdeklődéssel figyelte a szépfiút. Persze Justina alaposan megnézte magának Roman–t és megjegyezte magában, hogy sok gondja lesz még ezzel a szépfiúval és sok összetőrt szívet kell majd a mixereknek és a jóképű afroamerikai orvosnak majd gyógyítani, aki nem mellesleg egy híres afroamerikai színészre hasonlít... –Igen tiszta olyan, akire ön is gondól kedves olvasó...

–Én leszek az önök tenisz és sport trénere... remélem megtaníthatom önöket erre a kitűnő sportra.

–Miből gondólja, hogy szükségünk van rá?

Kérdezte Justina.

–Hát? Gondolom nem voltak benne az első kettőszázban a profik között a világranglistán.

Mondta Roman nevetve.

–Miért maga benne volt? Nem nagy cucc Boris Becker is benne volt már 17 évesen.

Mondta megint fölényesen Justina, mire Roman kicsi szájhúzással igenlően bólogatott.

–Igaz, de én nem vagyok olyan tehetséges, mint Boris... kedves asszonyom!

Na ez betalált... mondhatni, mert Justina felborzolta a homlokát, ami eddig vászon feszes volt... az asszonyom szó bizony összezavar egy 38 éves gyönyörű nőt és akár egy „kanál vízben is” ... de ismeri a mondást a kedves olvasó!

–Na jó! Ebből elég! –szólt a kapitány.

–Uram?

–Justina kérem legyen türelemmel az újoncokkal, ha kérhetem... mehetünk is tovább mert nemsokára balra kell fordítanom a kormányt még a jéghegyek előtt, szóval jó lenne, hogyha odaérnék a hajóhídra!

Nagy nevetés tőrt ki, és Harry az orvos mindig megjegyzi magában... –Bizony ez az ember nagyon bölcs és remek a humora!

–Kérem a vezető beosztású hölgyeket és urakat, hogy avassák be az újoncokat a szalvéta alapú ismerkedés rejtelmeibe, és mivel ez egy party Cruiser milliomos és milliárdos vendégekkel a fedélzeten, el is várom, hogy azt betéve tudják és természetesen használják is mivel önök mind elfogadták a hajótársaság szerződését erre vonatkozóan nem kevés ellenszolgáltatásért cserében!

–Uram?

–Igen Justina?

–Csak azt szeretném mondani mindenkinek, hogy a szalvéta nem kötelez semmire, csak megkönnyíti az ismerkedést, semmi sem kötelező.

–De hát miért fizetnek ki akkor annyi pénzt.

Kérdi Carmen... amire a kapitány válaszólt.

–Hölgyem az igaz, hogy mi szolgáltatást nyújtunk és kiszolgáljuk az elitet... de nem vagyunk szolgáik és a gumibabáik.

–Uram de hát maga a kapitány, önnek nincs mitől tartania.

Mondta Carmen kicsit zaklatottan.

–Carmen Red, jól ejtem a nevét kisasszony?

Kérdezte a kapitány és elindult Carmen felé elegáns nyugodt léptekben hátra kulcsolt kézzel mire Carmen kicsit feszült lett.

–Kisasszony ön már három ízben küldött fekete szalvétát vissza három különböző igen jómódú vendégnek...

–És uram, ehhez minden jogom meg volt.

–Igen ez igaz, de úgy értesültem, hogy az urak által kínált házassági ajánlat volt a piros szalvéta üzenete és ön kedves kisasszony... nos... megszégyenítette őket tiszteséges szándékuk ellenére... jól tudom hölgyem?

Carmen forgolódik és a karját vakarja.

–Igen uram igaz, és? Nem akarok férjhez menni!

–Az elutasításnak is meg van a maga módja... arra ott van a fehér vagy a sárga szalvéta!

–Igen uram!

–Mindezek ellenére még mindig itt van a hajón és havi 12 ezer dollárt keres most 2008 ban... amikor gazdasági recessziói van éppen... azt eszik és iszik, amit akar... és szép kabinja van hála Charlie–nak.

Mondta a kapitány és lassan Charlie–ra nézett.

–Uram kérem ne haragudjon... –mondta Charlie.

–Nincs baj Charlie. –mondta a kapitány nyugodtan.

–Tudom, hogy én felettem is van élet ennél a cégnél, és nagyon jól tudom, hogy van egy pártfogója magas körökben Carmen, és tudom, hogy ön gyönyörű és remek táncosnő, de hogyha kérhetném ebben a hét hónapban legyen egy kicsit elnézőbb a házasodni kívánó milliárdosokkal!

Zárta le a beszélgetést a kapitány kedves hangnemben és mosolyogva... szóval ilyen hangulatban folyt a bemutatkozás a kapitány úr elött. Persze ennek a beszélgetésnek üzenet értéke volt az újoncok felé a szalvéta használatot illetően...

Ennyi elég is volt szerintem a bemutatkozásból, mert nem igazán hiszem, hogy a hajóra újonnan érkező több száz emberre mind kíváncsi lenne az olvasó ebben a szent pillanatban... Sokkal érdekesebbek az utasok, akik között bizony tényleg vannak nagyon perverz alakok is, akik még a szadizmustól sem riadnak vissza, sőt élvezik a kínzást is...

Néha néha eljutnak a fedélzetre gyermekeket és ártatlan védtelen nőket kínzó és molesztáló erőszakoskodó utasok is a komoly átvilágítás ellenére... és éppen ezért a kutató algoritmus folyamatosan ellenőriz minden arcot, retinát, szagot és feromont, különböző közösségi médiumokat, plasztikai beavatkozásokat keres, gender megváltoztató  és egyéb műtétek után szimatól, FBI és Interpol adatokat rendszerez és elemez, különböző rendőrségi és egyéb jelentéseket, fórumokat futtat, lehallgat és megfigyel, még a dark web–en is ott van.  

Dns mintákat és újlenyomatokat ellenőriz a beléptető rendszeren keresztül közvetlen a bejárati tenyér szkenner és egy apró pici tű és pórszívó segítségével, ami a bőr hámrétegéből észrevétlenül érzés és a legkisebb nyom nélkűl gyűjti be a dns mintát nem hivatalosan... vagy egy szőrszálból, hajszálból szintén nem hivatalosan...

Az utasok úgy tudják, hogy a beszkennelt tenyerükkel tudnak fizetni az éttermekben és bárokban és egyébként mindenhol, ahol extra költség merül fel, és a lakosztályokba is tenyér szkennel segítségével tudnak bejutni... Persze ezek mind igazak, de azt nem tudják az utasok, hogy ahogy átmentek a beléptetésen, még azt is tudja a cég, hogy mit evett egy évvel korábban egy szerdai napon délben, hol evett és mire gondólt közben...    

A cég pontosan tudja, hogy az utat bárki befizethette hamis iratokkal és névvel személyazonosággal... szóval ezért ez az informatikai háttér, ami dollármilliókba kerül évente a társaságnak, de a jó hírt meg kell őrizni.

Persze ez egy party Cruiser, szóval némi rugalmasság belefér, hisz hogyha az ember elmegy egy hölgyeket foglalkoztató szalonba, valószínű, hogy nem ötórai teát akar kortyolgatni félmeztelen hölgyek társaságában...

Igen úgy is nevezhetjük ezt a kis gőzöst, hogy egy úszó kupleráj dúsgazdagoknak, és a személyzet tagjai az örömlányok és persze örömfiúk... na és persze a kapitány a Madame... persze ne felejtkezzünk el Justina kisasszony-ról sem, mert ő bizony ebben a játékban a kidobó vagy portás a maga 60 kilogramm súlyával és nem egy cicababa.

A kapitány által javasólt szalvéta rendszer ismertetése után mindenki ment amerre látott, vagy inkább menekült, hiszen sokan nem előszőr vannak az úszó kuplerájban és jól tudják, hogy talán ma van az utolsó nyugodt estélyük és esélyük a rendes alvásra...

–Na te szép fiú szerintem szedd a lábad, mert holnap beindúl a nagyüzem szükséged lesz minden erődre, hogy megdolgozz azért a vastag pénzkötegért.

Mondta Carmen cinikus hangnemben.

–Mond te, nem tudnál leszállni rólam és egy másik szépfiút keresni magadnak?!

Válaszólt Roman.

–Ne szarj be kisfiú, a „szép” szóval csak be akart ugratni.

Mondta az épp elhaladó Charlie, mire Carmen rácsapott Charlie fenekére és hozzá tette...

–Viszont a te segged vadító te kis édes roma komám, és még jövök egy pipával.

–Ó... ez az édes szó, de a száj, ami mondja az még édesebb Carmen drágaság.

–Ez most valami elcseszett Shakespeare utánzat?

–Kérdezte Román kacagva. –Mert te nem vagy egy kiköpött Anne Hathaway. –mondta Roman nyeglén és lenézően.

–Ja az tényleg nem, ő inkább egy latin vadmacska típus... ja és nem úgy néz ki, mint egy 4 és fél évszázados hölgy!

Szólt oda a Harry doki, aki szemtanúja ennek a színjátéknak... ja és persze kíváncsi volt Roman válaszára, vagy inkább irodalmi és történelmi ismereteire, hogyha már igy felhozta Anne Hathaway nevét Shakespeare nevével egy mondatban, de mind hiába, mert Charlie szólt vissza helyette és nem Shakespeare felesége ugrott be neki...

–Mi a kedvenc márkám? –kérdezte Charlie...

–Prada? –kérdezte Carmen.

–Az, te kis latin vadmacska! –szólt vissza Charlie boldogan... Roman persze lenézően mosolygott magában... a doki azért felismeri a gúnyt tanult ember lévén.

–Szerintem Roman William–ra gondólt. mondta a doki szintén gúnyosan és megnyomta a hívó gombot a liftnél.

–Shakespeare! –mondta Carmen széles mosollyal a száján. –a doki bólintott.

–Ez a William egy utas? –kérdezte Charlie.

–Nem Charlie, egy drámaíró volt, ráadásul a leghíresebb... a 16–ik században Angliában élt úgy 500 ével ezelőtt.

–Az igen. –válaszólt Charlie... pedig már egy jó pálinka is beugrott a nevéről.

–Iszunk egyet az egészségedre Charlie... egyébként képzeld, hogy ennek az írónak a feleségét Anne Hathaway–nek hívták, és színész volt, csak színpadi dráma színész úgy 500 évvel ezelőtt...

–Látod szépfiú nem vagyunk olyan hülyék, mint amilyennek gondolsz bennünket. –mondta Carmen és belépett az épp megérkezett liftbe.

–Ja, valóban megoldottátok ketten. –mondta Roman.

–Hárman te kis farok. –szólt vissza Charlie.

–Az már igaz. –mondta halál komoly arccal Roman és elindult a lépcső felé... persze, hogy mire is gondólhatot a...

„kis farok”

...szó hallatán, nos azt csak ő vagy Rose tudhatja a közelmúltból pontosan, egy azonban biztos, hogy Rose nem véletlenül hullajtott szinte véres krokodilkönnyeket...

Romant kabinjába belépve vakító napsütés fogadta szinte semmit sem látott, odasietett a szobája túloldalára, hogy összehúzza a függönyt és közben észrevette, hogy a bőröndje az ágyra van fektetve és ezért idegesen visszalépett... Rögtön elkezdett káromkodni, nem is törődött azzal a ténnyel, hogy valaki felhozta helyette a bőröndjét, mert egyébként erről mindenkinek magának kell gondoskodnia... Na jó, a tiszteknek biztos nem, mondjuk Justina–tól felfelé, de egy személyzeti tagnak, még, hogyha edző is!?

–Ki a faszom ilyen gyökér, hogy letesz egy mocskos, koszos bőröndöt egy tiszta ágyra? Csak is egy igazi barom, degenerált picsa lehet...  

Majd halk kopogás hallatszik az ajtón, Roman odalép és kinyitja, az ajtóban egy nagyon kedves mosolyú hosszú fekete hajú húsz év körüli lány állt, vékony magas testalkatú, széles vállcsontú, kissé kerekded fenékkel, és figyelemreméltó cicikkel, amiket egy fehér blúz és fekete csipkés köntös borított, rövid szoknyája nem túl sokat takart izmos lábaiból. Azt mondaná az ember így első látásra, hogy egyenesen egy brazil szexuális érdeklődést felkeltő szappanoperából lépett a hajó fedélzetére...

–Igen, mit szeretne hölgyem?

Kérdezte Roman angol nyelven és rögtön megállapította, hogy a lánynak bizony olyan egészséges erős haja és fogazata van, hogy bizony egy autót is el lehetne vontatni vele...

–Jó napot, vagyis inkább szia.

Mondta a lány és kezet nyújtott Románnak, amit Roman nem tudott visszautasítani.

–Szia, miben segíthetek Roman vagyok.

–Szia, az én nevem Maria Braga és Brazíliából jöttem, itt dolgozom.

–Azt egyből gondoltam, és miért vagy most itt? Később nem tudnál takarítani?

A lány kedvesen nevetett és válaszólt...

–Te ki butus, a személyzetnek magának kell takarítani a kabinját, még a mérnököknek is. Én csak a tisztek és az utasok kabinját takarítom.

Roman bosszúsan elengedte a lány kezét és hátat fordított neki, már épp be akarta zárni az ajtót mikor a lány szólt...

–Felhoztam a bőröndödet, hogy segítsek, mert tudom, hogy az újoncok első napja nagyon stresszes.

–Igen? És mindenki cuccát felvitted?

–Nem dehogy, persze, hogy nem.

–Akkor az enyémet miért?

–Tudod hosszú ez a hét hónap a hajón, és rengeteg a bosszúság, csak barátkozni szerettem volna.

–Várj kitalálom... szeretnél mindenkinek sárga szalvétát küldeni!

Mondta Román flegmán.

–Hát, tudod azért többet vártam tőled.

Mondta a lány és elfutott a bordó szőnyeggel borított folyosón. Roman becsukta az ajtót és körbenézett, behúzott függöny mellett bizony jól szemrevételezte a szobát, ami hét hónapig lesz az otthona. Megállapította, hogy az új otthona gyönyörű, egy hatalmas francia ágy terült el elötte, amin disztakaró és díszpárnák voltak elhelyezve, közvetlen vele szemben a falon egy hatalmas lapos televízió. A fal textúrája olyan, mint egy homokos tengerpart, amit a szél folyamatosan korbácsól. Az ágy mögött útban erkély felé egy dohányzó asztal és egy ülőgarnitúra foglal helyet és az erkélyre néz.