Monica Murphy

You Said I Was
Your Favorite

Azt mondtad, én vagyok a kedvenced

A mű eredeti címe: You Said I Was Your Favorite

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2023, Monica Murphy

All Rights Reserved

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803743

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

LEJÁTSZÁSI LISTA

Do You Like Me? – Daniel Caesar

Call It What You Want – Taylor Swift

Jealousy, Jealousy – Olivia Rodrigo

HARD ROCK LULLABY – Noah Guy

Ribbons – Ryan Beatty

In The Dark – Harrison Brome

I Wish You Roses – Kali Uchis

cardigan – Taylor Swift

A teljes Azt mondtad, én vagyok a kedvenced
lejátszási listát itt találod:

https://spoti.fi/44twGXD

Vagy olvasd be a lenti QR-kódot.

ELSŐ FEJEZET

ARCH

AZ ELSŐ NAP a suliban, és ez az utolsó hely, ahol lenni szeretnék.

Ez a végzős évem, és örülnöm kellene, hogy a hierarchia csúcsán állok abban a bentlakásos gimnáziumban, ahová életem legutóbbi három évében jártam, de csak azt érzem…

Hogy csapdában vagyok. Belefáradtam.

Totál elegem van az egészből.

Annak ellenére, hogy a Lancaster Gimnázium az egész ország legelitebb magán-középiskolája, és a családom tulajdonában áll, halálosan unom magam. Bárhol máshol szívesebben lennék, mint itt, de minden Lancaster kénytelen ebbe az istenverte suliba járni, mert ez a hagyomány.

Bárcsak elküldhetném a hagyományt a jó büdös francba, mégis itt vagyok. Itt ragadtam a gimiben. Mintha már ezer éve itt rostokolnék. Hogyan fogok kibírni még egy évet?

A húgom is a Lancaster gimibe jár. Edie másodikos, és igazi kis bajkeverő, bár megértem a viselkedését. Egész biztos vagyok benne, hogy ő is unatkozik. De időnként szeszélyes viselkedése miatt semmiben sem számíthatok rá, vagyis senkire sem számíthatok. És rendes, felelősségteljes bátyként – na jó, ezt inkább hagyjuk –, George és Miriam Lancaster legidősebb fiaként a szüleim folyton arra emlékeztetnek, hogy fenn kell tartanom a családunkról kialakult képet.

De istentelenül stresszes.

Az unokatestvéreim is ide jártak, és vasmarokkal irányították a helyet, kedvük szerint zsarnokoskodtak a diákok – és időnként a tanárok és az alkalmazottak – felett. Grant. Finn. Whittaker – mind közül a legrosszabb, bár Grant szorosan a második Whit mögött. Még Crew-t, Reggie nagybátyám legkisebb fiát is hatalmas seggfejként ismerték itt a gimiben.

Míg egy szép napon szerelmes lett. Elő a hányós emojival! Na, ez végképp az utolsó, amire per pillanat vágyom. Túl fiatal vagyok még ahhoz, hogy megállapodjak, és szerelembe essek.

Kész rémálom lehet.

Korábban is leérettségizhetnék. Épp elég kreditem van már, és szerettem volna egy évet kihagyni, de a szüleim nem engedték. Nem érdekli őket, hogy szétunom magam, és hogy az óráim a legkevésbé sem motiválnak. Pont leszarják, hogy zseniket megszégyenítő az IQ-m, és akár ma is letehetném a vizsgákat, aztán csá. Közölték, hogy túl felelőtlen vagyok ahhoz, hogy egy éven át egyedül utazgassak Európában. Micsoda sértés!

A szüleim egyáltalán nem hisznek bennem.

Az sem segít, hogy alig egy hete nagy bulit szerveztem, hogy megünnepeljük a tizennyolcadik születésnapomat. Az összes barátom – meg egy rakás vadidegen – özönlötte el a szüleim hamptonsi házát, míg ők a Bahamákon nyaraltak. Szétbasztuk a lakást – oltári volt.

Míg durván össze nem vesztem az akkori barátnőmmel, Cadence-szel.

Valaki észrevett minket, és videóra vette az egész balhét, aztán szépen kiposztolta a közösségi oldalakon. Anyu és apu aztán persze meglátta a posztot – a fejemet rá, hogy Edie mutatta meg nekik, de ő sem megerősíteni, sem cáfolni nem hajlandó a feltételezést –, és így tudták meg, hogy egy tinédzserhorda szállta meg a hátsó kertet. Mindenütt ott hevertek az italozás és drogozás bizonyítékai, még anyu féltve óvott bútorain és a szőnyegeken is. Gyakorlatilag minden helyiségben kurva nagy kupit hagytak.

Lebuktam.

A szüleim szerint ez a fő oka annak, hogy nem jöhetek el korábban a Lancasterből.

– Lehet, hogy már tizennyolc vagy, és a vesztedet fogja okozni az a nagy eszed, de attól még mindig egy éretlen kis szaros vagy, aki nem tud uralkodni magán, amikor egyedül hagyják – üvöltötte apám céklavörös fejjel.

– És valaki tönkretette a Pollockot, drágám – panaszolta anyu, a nyaka köré tekert gyöngysort markolva.

Minden önfegyelmemre szükségem volt, hogy ne forgassam a szememet, és ne csússzon ki a számon valami bunkó megjegyzés. Csak egy kicsit behorpadt az az ocsmány műalkotás, amire anyu utalt, de senkinek sem tűnne fel. Apunak pedig szó szerint fingja sincs, hogy miről beszél. Nagyon is tudok magamon uralkodni.

Csak épp a legtöbbször nincs kedvem.

Az életet élni kell. Utálom, ha meg akarják szabni, mit csináljak.

– Tesó! – Felpillantok. John Joseph Richard, a legjobb barátom, más néven JJ áll előttem, kezét feltartja, hogy csapjak bele, amit automatikusan meg is teszek. – Te meg mit keresel itt?

Na, itt kezd kissé necces lenni a dolog. Ugyanis azt mondtam mindenkinek, aki számít – a kiválasztott keveseknek –, hogy nem jövök vissza. Azt terveztem, hogy elhúzok innen a francba, egyszer és mindenkorra. A zöldellő dombok és a borostyánnal befuttatott épületek már rég távoli emlékek lennének, ha az akaratom érvényesült volna.

Sajnos azonban nem érvényesült az akaratom.

– Készen állok a végzős évre. – Megvonom a vállam, aztán felgyűröm az ingujjamat. Az egyenruhából csak azt vettem fel, ami kényelmes, a nehéz gyapjúzakót bent hagytam a szobámban. Dacolok a hagyománnyal, mert teljes harci díszben kell megjelennünk, becsületes katonaként, ahogyan azt elvárnák tőlünk.

Basszák meg! Azt csinálok, amit akarok, mert Lancaster vagyok.

Mégis ki állíthat meg?

– Azt hittem, ezt a tanévet Európában fogod tölteni – mondja JJ még mindig értetlenkedve.

Ingerülten indulok el, JJ pedig utánam siet, beér, és most ott lépdel mellettem.

– Tudod, hogy megy ez. A szüleim nem helyeslik.

– Mikor szoktak bármit helyeselni? – JJ tudja, miről beszél. Az ő szülei mindenért lekapják a tíz körméről, akármit csinál. Akár jót, akár rosszat. Ha helyesen dönt, ha hülyén. Nem szállnak le a srácról.

Az én szüleim hozzájuk képest szentek.

– Ha már arra kényszerítenek, hogy itt legyek, akkor kihasználom a lehetőséget, hogy azt csináljak, amit akarok. – Megpillantom a húgomat nem messze egy csomó lány gyűrűjében, akik közül kimagaslik. Anyu azt szeretné, ha modellkedne, de én nem értem. A húgomat nem nevezném hagyományos szépségnek, bár elég fotogén, ezt el kell ismernem.

Edie nyakigláb és csupa éles szög. Nagy a szeme, lapos a melle, széles száján gyakrabban látok mogorva grimaszt, mint mosolyt. Egyik szülőnkre sem hasonlít. Mintha egy idegen bolygóról pottyant volna le a szüleim régi sorházi lakásának küszöbére annak idején.

– Egyre dögösebb a húgod – jegyzi meg JJ.

Rácsapok a haverom mellkasára, amitől felnyög.

– Ne beszélj így róla!

– Csak a tényeket közlöm. Villanypásztort kellene köré húznod, hogy távol tartsd a faszikat.

– Ne adj nekem ötleteket! – mormogom, az előadóterem felé tartva a többiekkel, akik szintén ebben az iskolában vegetálnak. Körülnézek, és észreveszem, hogy én vagyok az egyetlen, aki nem visel zakót, és máris kihúzom magam, büszkén, hogy én bezzeg magasról tojok az egészre.

– Hol van Cadence? – kérdezi JJ, amint közelebb érünk az előadóterem nyitott ajtajához.

– Gőzöm sincs. – Megvonom a vállam.

JJ egy ideig nem szól semmit, innen tudom, azt várja, hogy jobban kifejtsem, de nem fejtem ki.

Mégis mit mondhatnék? Utoljára a születésnapi bulim estéjén beszéltem Cadence-szel, amikor is két órán át ordított velem, és mindent tönkretett. Minden felületen letiltottam, mert tudtam, hogy ezzel az őrületbe fogom kergetni, és nem válaszoltam egyetlen privát üzenetére sem. Megérdemli, hogy egy kicsit törje magát.

Mondjuk… össze. Talán végleg.

– Általában hozzád van nőve – mondja végül JJ.

– A szülinapi buli óta nem beszéltem vele.

– Tényleg? – kérdezi JJ döbbenten.

– Aha. – Ekkor azonban kiszúrom Cadence-t, mert a tömeg szétválik, és meglátom ismerős, hosszú, fényes, vörösesbarna haját, ahogy ott megy előttünk a barátnőivel. Nyáron egy samponreklámot forgattak vele, annyira szép a haja. Kár, hogy ekkora ribanc. – Befejeztük.

Cadence mintha meghallotta volna, mert pont ezt a pillanatot választja arra, hogy hátranézzen a válla felett. A szeme felcsillan, amikor észrevesz.

– És ő tudja, hogy befejeztétek? – szegezi nekem a kérdést JJ derűsen, amit ingerült pillantással jutalmazok.

Cadence megáll, a barátnői otthagyják, de azért a rend kedvéért eltúlozva felnyögnek, és villámló tekintettel néznek felém. Lelassítom a lépteimet, és komor arcot vágva közeledem hozzá.

Cadence Calhoun az elkényeztetett gazdag lányok élő szobra. Gyönyörű hajával és ragyogó kék szemével, tökéletes hófehér fogsorával és helyreállított orrával – orrsövényferdülése volt, ha valaki nem tudná. Az ajkát máris feltöltötték, és az egész csaj álomszép.

De ez a sok szépség sötét, rút lelket takar.

Nem kedves ember. Pontosan tudom. Sőt, mindenki tudja. De valamiért vonzódni kezdtünk egymáshoz tavaly, és igazi álompár lettünk. És Cadence ezt zabálta, míg én épp csak elviseltem. Nehéz ellenállni a suli legszebb lányának, amikor meztelen fotókat küldözget, és önként rendszeresen leszop.

De kibaszottul undok. Semminek sem örül. A világ összes pénze az övé lehet, a létező összes Chanel táska, lehet a vőlegénye a legmenőbb faszi, akkor is találna valamit, amire húzná a száját.

Ő már csak ilyen.

Megállok közvetlenül Cadence előtt, de JJ továbbmegy. Jobban szereti tartani a távolságot, amikor együtt vagyunk, és ezt meg is értem. A beszélgetéseink mindig veszekedésbe torkollnak, és JJ nem kér belőle.

Amint kettesben maradunk, Cadence közelebb lép, a kezét a mellkasomra teszi, és esdeklőn néz rám. Elhúzódom, ekkor a kezét leengedi, és kissé durcásan lebiggyeszti az ajkát.

– Mi bajod van?

Máris forr bennem a düh, és félő, hogy a felszínre bukik, ezért nagy nehezen lenyelem. Ettől a pattogós stílustól mindig kiakadok. Úgy beszél hozzám, mintha a gyereke lennék. Nekem nem kell még egy anya. Már van egy, és ennyi épp elég.

– Ezt nem most fogjuk megbeszélni. – Körbelesek, és látom, hogy minden egyes közelben álló diák minket figyel, még a sugárzó arcú elsőévesek is, akiknek halvány gőzük sincs róla, kik vagyunk. Egyszer csak meglátom a közelben a húgomat, aki gúnyosan vigyorog, és amikor a tekintetünk találkozik, lassan megrázza a fejét.

Aha. Az ő ítélkezésére aztán végképp nincs most szükségem.

– Miért nem? – Megjelenik a kamu-ajakbiggyesztés, amiről Cadence azt hiszi, hogy cuki és szexi, de nem hat rám. Kinyúl a nyakkendőm felé, elkapja, így nem menekülhetek
a markából, és kissé megrántja a selyemholmit. – Annyira hiányoztál, Archie.

Senki sem hív Archie-nak. Egyetlen lélek sem, mert egyértelművé tettem, hogy utálom ezt a becenevet. Alapvetően nem különösebben kedvelem a nevemet. Archibald, valamelyik halott ősöm után, aki egy rakat pénzt keresett a családunknak valamikor száz évvel ezelőtt.

Oké, rendben, úgy teszek, mintha nem tudnám, kiről kaptam a nevemet, pedig tudom. A dédnagyapámról. A családom él-hal a hagyományokért. Innen a régimódi nevek és az, hogy mindenkit halott rokonok nevére keresztelnek.

– Ne nevezz így! – sziszegem összeszorított foggal.

Cadence sunyi mosolya látványos – és bosszantó. Tudja, hogy felpiszkált, habár valószínűleg azt nem, hogy negatív értelemben.

– Ne már, Arch. Ne légy mérges! Gyere, üljünk egymás mellé!

Lerázom magamról, amikor elengedi a nyakkendőmet, de belém karol. Egymás mellett indulunk el a nyitott ajtó felé.

– Hagyom, hogy megujjazz, ha a hátsó sorba ülünk – suttogja a fülembe.

Pár héttel ezelőtt talán rá tudott volna venni. Nem ez lenne az első, hogy megujjazom Cadence-t valahol az előadóteremben, amelyet szintén az egyik elhunyt rokonomról neveztek el, de most?

Nem érdekel.

– Inkább nem matatnék – közlöm vele komoran.

– Jesszus, de vidám vagy. – Újabb ajakbiggyesztés, de nem érdekel.

Amint bent vagyunk, leülünk a végzősök közé, a közvetlenül a színpad előtt lévő sorok egyikébe. Itt tilos az ujjazás, Cadence röpke bánatára. Azért röpke, mert a csalódottsága azonnal köddé válik, amikor rájön, hogy a teljes diákság ránk lát, és végre megkapjuk a nekünk kijáró tiszteletet.

Végzősök lettünk. Mi uraljuk az iskolát, és mivel egy Lancaster szűk körébe tartozik, egyetlen végzős lány sem kerekedhet fölé. Ő a főnök. Vagy legalábbis úgy hiszi.

És amilyen hataloméhes kis ribanc, biztosra veszem, hogy minden egyes végzős lány reszket a gondolatra, hogy véletlenül Cadence útját keresztezné. Igyekeznek majd kerülni, mint a pestisest, vagy éjjel-nappal nyalják a seggét.

Még nincs szívem emlékeztetni rá, hogy már befejeztük, ezért befogom a szám, és jobbára JJ-vel beszélgetek, aki most a közvetlenül előttünk lévő sorban ül, és hátrafordult, hogy kényelmesen társaloghassunk, míg Cadence percenként mérges pillantást vet rá.

– Nem beszélgethetne valaki mással? – kapaszkodik Cadence a karomba.

– Ő a legjobb barátom, szóval nem. – Épp csak odasandítok rá, és futólag JJ-re mosolygok.

– Fiatalok, gyertek közelebb, kérlek! Ne a hátsó sorokba üljetek! – Matthews igazgató fent áll a színpadon a pulpitusnál, és nyájasan kiabál a diákseregnek. Utálom ezt a gennyládát. Élvezi, ha kínozhat, és minden adandó alkalommal megbüntet. Biztosra veszem, hogy a szokottnál is jobban fogja élvezni, mivel ez az utolsó éve velem.

A rohadék.

– Gyertek csak, ne legyetek szégyellősek! – kiáltja az igazgató, és biztatóan integet. Esküszöm, hogy hallom a nyögéseket és morgásokat hátulról, ahogy a diákok vonakodva felállnak, előrecsoszognak, csak azért, mert a diri rájuk kényszeríti.

Minden tanév első iskolagyűlésén Matthews arra biztat mindenkit, hogy üljön közelebb a színpadhoz, mert így sokkal bensőségesebb – az ő szavai, nem az enyémek. A lúzerek, akik jobban szeretnek hátul ülni, gyakorlatilag botladozva jönnek le a lépcsőn. Megzavarja őket, hogy hozzánk, a normális emberekhez közel kell ülniük, akiknek jól működő társasági élete van, és nem vackolják be magukat a koleszba, amint vége a tanításnak, ezért túlságosan félnek elvegyülni a kortársaikkal.

Ma reggel Matthews még a szokásosnál is ellenszenvesebb, képes a beosztottait felküldeni, hogy mindenkit közelebb vonszoljanak a színpadhoz. Néhány tanár, sőt Matthews titkárnője is a kijelölt részre terelgeti az összes végzőst, hogy együtt üljenek. Tőlem jobbra üres székek vannak, de nem sokáig. Nem ám, mert végül egy sor csendes, szürke kisegér típusú lány jön le a keskeny folyosón, élükön a legcsendesebb kisegérrel.

JJ kuncog.

– Ó, újbarátnő-riadó.

– Inkább titkos dugópajti – vágom rá, és a tekintetem végigvándorol a lányon, aki felhúzza az agyam minden egyes alkalommal, hogy meglátom.

Daisy Albright.

Ő nem kisegér. A legkevésbé sem. Nem, éppenséggel kibaszottul szép, és nem értem, miért nem hangsúlyozza ki a szépségét. Más miért nem látja azt, amit én. Okos és csendes és félénk és meseszép.

Nem kedvelem.

Nem is ismerem. Nem igazán.

– Helyesbítek, tesó, Lolita – mondja JJ olyan hangosan és kivehetően, hogy Daisy biztosan meghallotta.

Bár úgy tesz, mintha nem, de látom, hogy elhúzza a száját. Világosszőke haját francia fonatban viseli, és kósza tincsek libbennek meg smink nélküli arca körül. Az arca kipirult, mintha máris melege lenne, és biztosan melege is van, mert a komplett egyenruhát felvette, blézerestül, mindenestül, ráadásul a kibaszott blúzát egészen az álláig begombolta. Az ég szerelmére, ne már!

– Lolita vagy, Albright? – kérdezem, amikor Daisy leül a mellettem lévő helyre. A parfümje körbeleng, édes, virágos illat lebeg a levegőben.

Basszus. Daisy illata…

Jó.

Azonnal elhessegetem ezt a gondolatot, emlékeztetve magamat, hogy nem csípem ezt a lányt.

Daisy odapillant rám azzal a nagy, aranybarna szemével, végigmér, majd azt mondja:

– Ha ezzel azt akarod megkérdezni, már tizennyolc vagyok-e, akkor a válaszom nem.

JJ-vel összenézünk, és látom a haveromon, hogy nem sok választja el attól, hogy elnevesse magát.

Cadence oldalba könyököl, ezért odafordulok felé.

– Ne vele beszélgess, hanem velem!

Ezzel a nyavalygással azonnal elintézte, hogy továbbra is figyelmen kívül hagyjam. Visszafordulok Daisy felé, de úgy tartja a fejét, hogy csak a profilját nézhetem.

Daisy Albright az ösztöndíjasunk. A kertész lánya, a jó kislány, aki nem igazán szól senkihez, nem bulizik, és soha nem keveredik balhéba. Ő is az a diák, akinek nincsenek igazi társas készségei, és nincs sok barátja. A suliban szinte mindenki vagy sajnálja csórikámat, vagy sosem gondol rá.

Kivéve engem.

Nem sajnálom, de gondolok rá. Többször, mint jólesik beismernem.

– Mikor van a születésnapod? – kérdezem, közelebb hajolva Daisyhez, próbálom kellemetlen helyzetbe hozni. Direkt rájátszom JJ kedvéért, aki vevő a műsoromra. Semmit sem tud Daisyről, nem úgy, mint én.

Tanulmányi szempontból riválisok vagyunk. Én vagyok az évfolyamelső, ő pedig a második – mindig a sarkamban van, a lehető legnehezebb órákat veszi fel, hogy felhúzza az átlagát, abban a reményben, hogy megelőz.

Ám eddig minden rendben. Még mindig én vezetek. A tippem az, hogy az enyém lesz a legjobb érettségi, a kis Miss Második helyezettel közvetlenül mögöttem, és tudom, hogy ez piszkosul dühíti.

Nem tehetek róla, hogy okosabb vagyok nála. Aki jobb jegyeket kap. Próbálkozhat napestig, nem fogom hagyni, hogy megelőzzön. Az kizárt.

Daisy felém fordítja a fejét, és pislog, amikor észreveszi, hogy közelebb vagyok, mint várta, és egy pillanatra eltátja a száját. Az ajka telt, és rózsás és… szexi. Lefejtem a szememet az ajkáról, és megint találkozik a tekintetünk, de a szemében ingerültség villan.

– Miért? Mi közöd hozzá?

JJ-vel megint összenézünk, mindketten egy sor hűhahangot adunk ki. Azt hiszem, őt is annyira meglepte, mint engem, hogy ilyen tökös ez a csaj.

Nem semmi.

– Csak beszélgetni próbálok, Daze – döntöm meg a fejem, és felkelti a figyelmem az apró fülbevalója.

Fehér virág sárga kővel a közepén. Margaréta.

Milyen eredeti.

– Neked mikor van a születésnapod? – Azt hiszem, engem kérdez. Nem biztos, tekintve, hogy egyenesen előre néz.

Lehalkítom a hangomat, és közelebb hajolok. Érzem a testéből áradó hőt, látom, ahogy a blúza kifeszül a cicijén. Ahogy elnézem, a bájos kis Daisynek van mivel dicsekednie, bár ezt már rég tudom. Abból, amit látok, Daisy kibaszottul dögös, habár rejtegeti ezt a testet.

– A haveromhoz beszélsz, vagy hozzám?

Megint felém fordítja a fejét, a szeme elkerekedik, mintha meglepte volna, hogy most még közelebb vagyok, mint az előbb. Egy kicsit hátra is húzódik.

– Hozzád.

– Most volt a születésnapom. Augusztus tizenhatodikán – felelem.

– Oroszlán vagy.

– Üvölts! – teszi hozzá JJ, aztán felröhög.

– Az baj? – A lányok annyira odavannak a csillagjegyekért, holott én leszarom. Edie folyton erről locsog, amivel halálra untat, és majd elalszom, valahányszor az egymáshoz illő csillagjegyekről hadovál, meg arról, hogy kivel randizhat, és kivel nem. Mintha tényleg az alapján választana pasit, hogy mi a csillagjegye.

Mekkora faszság.

– Az oroszlánok köztudottan odavannak maguktól – jegyzi meg Daisy.

Felnevetek.

– Arra célzol, hogy egoista vagyok?

– Ezt egy szóval sem mondtam. – Daisy másfelé néz, és szó szerint érzem, ahogy hullámokban árad felőle a feszültség. Bárhol másutt szívesebben lenne, mint itt.

Mellettem ülve.

Cadence megint oldalba bök, a könyöke olyan hegyes, hogy beillene fegyvernek, és azonnal ingerült leszek. Amikor felé fordulok, bájosan rám mosolyog, és feltartja a telefonját.

– Akarsz velem egy szelfit?

– Nem. – Visszafordulok Daisy felé, aki még mindig a távolba bámul merev vállakkal. Mintha attól félne, hogy véletlenül hozzám ér. – Mikor van a születésnapod, Daze?

– Honnan tudod, ki vagyok? – Továbbra sem hajlandó rám nézni.

– Nem olyan népes az évfolyamunk. – Közelebb húzódom hozzá a székemen, és feléje dőlök, hogy a vállammal meglökjem. Elhúzódik, egész testével elfordul. – Különben is… több éve versenyben vagyunk egymással. Tudod, hogy ki vagyok, ugye?

Egy röpke pillanatig a szemembe néz, majd elkapja a tekintetét.

– Archibald Lancaster.

JJ megint felnevet, mire csúnyán nézek rá, és ezzel el is hallgattatom.

– Arch – helyesbítek. – És nem válaszoltál a kérdésemre.

– De – ellenkezik, és megint a szemembe néz. – Tudom, hogy ki vagy.

– De nem árultad el, mikor van a születésnapod.

– Ó… – Megvonja a vállát, és láthatóan feszeng. – Nem érdekes.

– Szóval nincs születésnapod?

– Inkább nem beszélnék róla.

JJ-vel egymásra nézünk, mindketten kíváncsiak lettünk.

– Miért nem?

Rám emeli aranyló szemét, és meg mernék rá esküdni, hogy az ajka megremeg, mielőtt azt felelné:

– Mert azon a napon halt meg az anyukám.

MÁSODIK FEJEZET

DAISY

TESSÉK. Ez a válasz legalább egy percre elhallgattatta a nagyszájú Archibald Lancastert. Még az ellenszenves barátja, John, azaz JJ is csak pislog, mint aki lenyelte a nyelvét.

Senki sem szeret a halálról beszélni, főleg a velem egyidősek. Én sem szeretek erről beszélni, de nem tudtam, mi mást mondhatnék, hogy Arch végre békén hagyjon.

Jó ötletnek tűnt a képébe vágnom az igazságot.

– Archie – nyávog a barátnője, Cadence, ezért Arch odafordul felé, és leszáll rólam. Csak ekkor tudom kifújni a levegőt, a vállam lassan ellazul, és visszasüllyed a helyére, mert eddig egészen a fülemig felhúztam.

Feszengek a közelében. Mármint Arch Lancaster közelében. Tudom, hogy jobban szereti, ha Archnak nevezik, de jólesett az imént a teljes nevén szólítani. Látni az ingerültséget jégkék szemében. Élvezettel piszkált, és jó volt végre a saját fegyverét bevetni ellene.

Csendben maradok, és megkönnyebbülten látom, hogy JJ előrefordul, és ő is békén hagy. Jobbra húzódom kicsit, hogy a lábam minél messzebb kerüljön a terpeszkedő Archétól, bár a fejemet felé döntöm, amilyen észrevétlenül csak lehet, és próbálom kihallgatni, mit beszél Cadence-szel.

A tökéletes, gyönyörű Cadence-szel, aki gazdag családból származik, és drága Prada cipőt visel – csak azért tudom, hogy Prada, mert ott díszeleg rajta a jól látható háromszögletű logó. Minden áldott nap kifogástalan sminkben érkezik a suliba. Sokszor eltűnődtem, reggel vajon hánykor kell, és mennyi időbe telhet, mire elkészül.

Túl sokáig tart, fogadni mernék. Nálam a smink kimerül a szempillaspirálban és a színezett ajakbalzsamban, bár szívesen nézem a profi sminkesek videóit, ha unatkozom, ami elég sokszor előfordul. Nem sok pénzem van, amit kozmetikumokra költhetnék, szóval nem szoktam ilyesmit venni, de persze vágyom rá. Bármit megadnék, ha egyszer menő dizájnerruhában, szépen kisminkelve bemehetnék a városba. Követek is pár lányt az évfolyamunkról. A kivételesen gazdagokat, akik máris csillogó életet élnek, sokat utazgatnak, pedig a többségük még be sem töltötte a tizennyolcat.

– …még mindig haragszol rám a parti miatt? – csípem el Cadence kérdésének végét.

– Két órán keresztül rágtad a fülemet – emlékezteti Arch. Mély hangja csupa ingerültség.

Szép hangja van. És az arca is szép.

Kár, hogy hatalmas bunkó.

– Részeg voltam – védekezik Cadence, mintha így minden megbocsátható lenne. – És te is.

– Annyira nem voltam részeg, hogy elfelejtsem, amit mondtál.

Elhallgatnak, feszült csend telepedik rájuk, miközben körülöttük tovább rikoltoznak és beszélgetnek a többiek, míg várjuk, hogy Matthews végre elkezdje az iskolagyűlést.

Elegem van, csak szeretném elkezdeni a napot, és bemenni az órára.

– Nem gondoltam komolyan, amit mondtam – közli végül Cadence bűnbánóan. – Csak undok kedvemben voltam. Tudod, milyen vagyok, amikor iszom.

– Folyton ugyanarra panaszkodsz velem kapcsolatban. Velünk kapcsolatban – emlékezteti Arch. – Eddig bírtam hallgatni.

– Pontosan mit akarsz ezzel mondani? – emelkedik meg Cadence hangja, és bántóan élessé válik.

– Gondolj, amit akarsz – vonja meg a vállát Arch.

– Szakítani akarsz velem?

Elkapom a tekintetem, és hátat fordítok nekik. Úgy teszek, mintha nem hallanám őket, mert hűha… Cadence elég hangos volt.

– Ne kiabálj!

– Csak mondd meg, Archie! Szakítani akarsz velem?

Körülöttünk mindenki némán lapít, mind kihallgatjuk ezt a beszélgetést, és annyira nyilvánvaló.

– Jesszus, Cadence… – Szaggatott sóhaj hagyja el Arch ajkát, és ekkor odalesek. Arch a kezével eltakarja a száját, és a földet nézi. Érezni lehet, ahogy hullámokban árad belőle a feszültség, és rájövök, hogy igen…

Bizony, egyértelműen szakítani akar vele.

Cadence ingerülten fúj egyet, majd felpattan, és összeszűkült szemmel, dühösen néz le Archra.

– Rosszul indítod a végzős évet, Arch. Mintha elfelejtetted volna, milyen erősek vagyunk együtt. Nagy hibát követsz el azzal, hogy dobsz. Engem senki sem dobhat.

– Mi ez? Fenyegetés? – Arch hátradönti a fejét, a tekintete hűvösebb a szokásosnál.

– Csak kimondom az igazat. Még megbánod, hogy szakítottál velem. Pokollá fogom tenni az életedet. – Elindul, eloldalaz Arch előtt, és rálép a vadonatúj cipőmre. Letapossa a lábamat a Pradájával, amitől felszisszenek.

Nem is érdekli. Még csak bocsánatot sem kér. Cadence eloldalaz a sorunkban ülő többi diák előtt, és kiviharzik az előadóteremből.

– Miss Calhoun, mégis mit képzel, hová…? – Matthews kérdését félbeszakítja a hangos ajtócsapódás. Az igazgató ingerülten vonja fel a szemöldökét. A tekintetét azonnal Archra szegezi. – Te vagy emögött?

– Dehogy vagyok – vágja rá Arch elég hangosan ahhoz, hogy bezengje az előadótermet.

Matthews csak néz rá.

Arch pedig visszabámul rá, arcán halálos unalom.

– Akkor rendben – mondja végül Matthews, majd odahajol a mikrofonhoz, és a hangja felbődül. – Jó reggelt, és isten hozott mindenkit a Lancaster Gimnáziumban!

Az igazgató hangja ismét duruzsoló háttérhanggá válik, amint Arch odapillant rám, és a tekintetünk találkozik. Az ajkára kiülő lassú, sanda mosoly láttán a lélegzetem is elakad. A szívem gyorsabban kezd verni már attól, ahogyan rám néz.

Mintha lenne egy közös titkunk.

Én pedig nem tehetek róla, csak nézek vissza rá, mint aki csapdába esett. Mint akit bűbáj kerített hatalmába. Arch Lancaster soha egyszer sem nézett rám, pedig évek óta járunk ugyanabba az iskolába. És az biztos, hogy eddig egy szót sem szólt hozzám. De tudunk egymásról. Nem csak azért, mert végzősök vagyunk, és egy évfolyamra járunk. Ami a tanulmányi átlagot illeti, az ellenségem.

A végzősellenségem, haha.

De komolyan, ő az évfolyamelső, én pedig csak a második vagyok, ami egyszerűen… bosszantó. Nem igazságos, hogy valaki, aki ennyire gazdag és jóképű, akinek a vezetékneve ott díszeleg a campus összes épületén, éppenséggel hihetetlenül okos is. Olyan keményen dolgozom a jó jegyekért, és úgy érzem, neki minden könnyen megy. Mintha nem is igyekezne. Alig vesz részt az órákon. Több közös kurzusunk is volt az évek során, és többször lóg, mint ahányszor megjelenik.

De a dolgozatírás napján mindig tiszteletét teszi. Ha röpdolgozat van, ha be kell mutatni a projektmunkát, akkor is. Elvégzi a feladatát, megkapja a legjobb jegyet, és éli tovább az életét.

Fogadni mernék, hogy a rendszer meg van buherálva.

Elfog a neheztelés, az állandó belső viaskodás, de elnyomom. Nem vagyok hajlandó hagyni, hogy miatta rosszul érezzem magam.

Nem vagyok hajlandó a bűvöletébe esni.

A szememet forgatom, elkapom a tekintetem Archról, és inkább Matthewst nézem, aki a Lancaster gimi szigorú, ámde következetes oktatási programjáról áradozik, hangoztatva, hogy nincs párja. Ez az ország legelitebb, sőt, a világ egyik legjobb középiskolája. Megfordul bennem, vajon felveszik-e a beszédét, hogy utána ezzel reklámozzák a sulit az érdeklődő szülőknek.

Szerencsésnek tartom magam, hogy ebbe az iskolába járhatok. Azon ritka kivételek közé tartozom, akik ösztöndíjas diákokként járhatnak a Lancasterbe. Nem sok ösztöndíjasuk van – annyira elitista és sznob ez az iskola. Miért kellene ösztöndíjat adniuk, ha várólista van a bejutásra, nem igaz? Végül is, minden a pénzről szól.

Ilyen az élet. Apa nem egyszer mondta nekem. A pénz mozgatja a világot.

Bárcsak ne így lenne, de tudom, hogy igaza van. Ha az ember lánya heti öt napot rendkívül gazdag és befolyásos emberek utódaival tölt, tanul ezt-azt pluszban, aminek semmi köze ahhoz, ami az osztályteremben zajlik.

Azt hiszem, az, hogy ide járok, felkészít a való életre. És arra, hogy nem akarom az időmet olyan emberekkel tölteni, akik túlságosan önzők ahhoz, hogy nyugtalanítsa őket a világ sanyarú sorsa. Amint leérettségizem, elmegyek. Várom, hogy visszajelzést kapjak a jelentkezésemre, amelyet az egy héttel a bizonyítványosztás után kezdődő franciaországi nyári programra adtam be.

A zsigereimben érzem, hogy bekerülök. Az egész nyarat külföldön tölthetném. És ha bejutok az egyetemre – semmi ha, biztosan bejutok, csak még azt nem tudom, hová –, akkor alig kell itt lennem, mielőtt megint elmegyek, és megkezdődik az új életem. Apu hiányozni fog, de ő a javamat akarja, és biztat, hogy menjek.

Alig várom. Ki kell innen szabadulnom.

Már tegnap is késő lett volna.

Amint vége az iskolagyűlésnek, felpattanok a székről, és már neki is kezdenék a napnak. Kíváncsi vagyok, milyenek az óráim. Türelmetlenül várok, míg mindenki kikecmereg a sorunkból, és érzem, hogy Arch ott tornyosul mögöttem. Magas és széles, és esküszöm, amikor közelebb lép, érzem az illatát. A kölnijét, amely szerencsére nem túl tömény.

Nem, hát persze hogy jó illata van. Visszafogott, de fűszeres. Egyenesen drága illata van.

Épp amikor kilépnék a széksorok közé a lépcsőre, hogy mielőbb kijussak az épületből, érzem, hogy valaki megrántja a copfom végét, eléggé erősen ahhoz, hogy felszisszenjek. Hátrapördülök, és ott áll Arch zsebre dugott kézzel, ártatlan képpel.

– Ne érj hozzám! – mondom, de bosszant, hogy ennyire feldúlt lettem. Ennyire feldúlt a hangom.

Jaj, ez a fiú!

– Igaz, amit mondtál? – Amikor zavartan nézek rá, folytatja. – Hogy anyukád a születésnapodon halt meg?

Elképedve nézek rá, és egy fél másodpercig kísértést érzek, hogy megmondjam neki az igazat.

Igen, anyu aznap halt meg. A tizenkettedik születésnapomon, és az egész szörnyű volt, felkavaró, és ha örökre elfelejthetném azt a napot, ha még legalább egy születésnapomra visszakaphatnám az anyukámat, akkor bármit megadnék azért, hogy újra mosolyogni lássam. Hogy halljam a hangját. Hogy érezzem, ahogy szorosan átölel. Csak egyszer.

Csak ennyit akarok.

Ehelyett egy szót sem szólok. Nem mintha ezt a srácot érdekelné. Nem igazán.

Felsóhajtok, hátat fordítok neki, és a lehető leghamarabb kimegyek az előadóteremből.

Jobb, ha mielőbb kiverem a fejemből ezt a fiút, mondogatom magamban, ahogy átvágok az udvaron az épület felé, ahol az első órám lesz. Csak bajt hoz rám, ha beszélgetésbe elegyedem Arch Lancasterrel. Nem kedvel. Csak tanulmányi riválist lát bennem, és én is ugyanígy érzek.

Pontosan ugyanígy.

HARMADIK FEJEZET

ARCH

CSAK ÁLLOK OTT, mint egy idióta, és nézem, ahogy Daisy elmenekül előlem, olyan gyorsan szedve a lábát, hogy a szőke copfja gyakorlatilag szelet csap. Nem akartam ennyire meghúzni a haját, de képtelen voltam parancsolni magamnak.
És az sem tetszett neki túlságosan, hogy ott álltam mögötte, mint valami hülyegyerek. Mi a franc baja van ennek a lánynak? Mintha karót nyelt volna.

Amint kimegyünk az előadóteremből, Cadence ismét megjelenik, megáll közvetlenül előttem, és mintha mi sem történt volna, belém karol. Máris túlságosan kimerült vagyok ahhoz, hogy megpróbáljam lerázni. Mégis mi értelme? Úgyis megtalálja a módját, hogy megint belém mélyessze a karmát.

Ez egész jól megy neki – mármint a karommélyesztés. Régebben nem érdekelt. De most?

Amit eddig csináltunk, már nem szórakoztató. A legkevésbé sem.

– Elkísérsz a teremig? – A hangja túlságosan vidám, és egyszerűen imádom, ahogy úgy tesz, mintha meg sem történt volna, hogy mindenki füle hallatára rám üvöltött az előadóteremben.

És pont ez csesz fel. Már felkészültem rá, hogy mégis foglalkozom vele – amennyiben bocsánatot kér. Még egy odavetett „bocs” is enyhítette volna az ingerültségemet, amely úgy horzsol legbelül, mint a csiszolópapír.

De nem vagyok hajlandó még egyszer átmenni ezen. Cadence szinte az egész előző tanévemet megkeserítette a hülyeségeivel, és csak azért viseltem el, mert a suliban ugyanazokban a társasági körökben forgunk, ezért logikusnak tűnt, hogy vonzódunk egymáshoz. Ráadásul irtó dögös, és mindig azzal kért bocsánatot, hogy leszopott.

De ráuntam a csajra. A farkam is ráunt.

– Nem. – Összeszedem az energiámat, hogy kicsusszanjak a karja fogságából, és megszaporázom a lépteimet. Sajnos Cadence magas, a léptei hosszúak, és épp olyan gyors, mint én. – Hagyj békén, Cadence!

– Csak mérges vagy – mondja olyan hangon, amire nyugodtan rá lehetne ragasztani a „buta fiú, majd túlteszed magad rajta” címkét.

Hát nem. Már nem. Nem vagyok „buta fiú”, hiába mondta Cadence ezerszer is. Az a srác vagyok, aki túl sokáig tűrte a szarságait, de már elege van belőle. Még az ingyenpunci ígérete sem elég csábító ahhoz, hogy továbbra is elnézzem neki, hogy ilyen hülye picsaként viselkedik.

– Cadence… – fordulok felé olyan komoly arccal, mint még soha. Várakozva néz rám, a szeme még mindig vidáman csillog, és eldobom az agyam az önáltatása láttán. – Vége. Tényleg.

Értetlenül néz rám, és kicsit közelebb lép.

– Ezt meg hogy érted?

A hangja halk és olyan kibaszottul bánatos, hogy egy pillanatra megszánom.

– Már jó ideje vége volt közöttünk. Már nem működik a dolog, és ezt te is tudod.

– Ó… – Nagyot szippant, és már épp elfordulna tőlem, hogy a hátát mutassa nekem, amikor nem bírom ki…

– Remélem, megérted – teszem hozzá, mintha valami együttérző seggfej lennék, aki sajnálja, hogy az első tanítási napon mindenki szeme láttára dobta.

Cadence megpördül, rám veti magát, és belefejel a gyomorszájamba, amitől majdnem hanyatt vágódom. Aztán visítani kezd. Megpillantom JJ-t, aki elindult felénk, majd elkapja Cadence-t, lerángatja rólam, miközben én kétrét görnyedve szorongatom a hasamat.

– Mekkora rohadék vagy, Arch Lancaster! Remélem, a pokolban fogsz megrohadni. Te szemétláda! – Cadence teli tüdőből üvölt, csak úgy dől belőle a sok válogatott szidalom.

– Itt meg mi folyik?

Felegyenesedem, de nagyot nyögök, amikor felnézek, és látom, ki áll ott és néz ránk mérgesen. Matthews igazgató úr.

Alig kezdődött el, máris szar napom van.

– Jó napot – kihúzom magam, de felszisszenek. Cadence feje keményebb, mint hittem. – Minden rendben.

A hangom erőtlen, és alig kapok levegőt. Matthews átlát rajtam. Naná.

Én is simán átlátnék magamon.

– Ti ketten – mutat rám és Cadence-re Matthews. – És te is! – bök JJ felé. – Befelé az irodámba, most azonnal!

– JJ nem csinált semmit – siet Cadence a legjobb barátom védelmére, ami fura. – Valójában ő akadályozta meg, hogy Arch rám támadjon.

– Mi a tököm? Te voltál az, aki rám támadt! – kiáltom, és az összes vér a fejembe tolul. JJ megragadja a karomat, próbál lefogni.

– Akkor is mindhárman bejöttök az irodámba. Gyerünk! – bök felénk Matthews a hüvelykujjával, ezért JJ és én elindulunk utána, Cadence pedig Matthews mellett lépdel, és felszínes beszélgetésbe kezd vele.

Pontosabban benyal neki.

– Mi a fene, haver? – pillant rám JJ tágra nyílt szemmel. – Ezt meg miért csinálta ez a csaj?

– Szakítottam vele, és ez nem tetszett neki.

JJ megrázza a fejét, és halvány mosolyra görbül a szája. Legszívesebben letörölném a képéről, de nem fogok megint erőszakhoz folyamodni Matthews előtt. Már így is épp elég bajban vagyok, és különben is, JJ a legjobb barátom.

– Tudod jól, hogy ti ketten jövő héten már újra együtt lesztek.

– Ezúttal nem – vágom rá hevesen, és megrázom a fejem. – Befejeztem.

Cadence odapillant a válla fölött, arca kemény, mint a kő, mert tudom, hogy hallotta, amit mondtam.

Akkor jó.

Amint bent vagyunk a titkársági épületben, Matthews először Cadence-t hívja be az irodájába, vagyis ő mondhatja el előbb a saját verzióját.

– Baszhatom – nyögök fel, és ledobom magam az egyik régi, nyikorgó székre Matthews irodájának előterében. Ósdi szék, végtelenül kényelmetlen, és a börtön jut róla az eszembe.

Nem mintha saját tapasztalatom lenne róla, de nem is akarom megtudni.

– Az biztos – helyesel JJ azonnal, és leül a mellettem lévő székre. Hátradől, előrenyújtja a lábát, és bokánál keresztezi őket. – Ahogy elnézem, egy ideig itt leszünk. Tudod, Cadence mennyire imádja hallgatni a saját hangját.

Ezzel némán egyetértek, és füstölgök az egész helyzet miatt. Az a csaj egyszerűen imádja, hogy mindent elcsesz nekem, ráadásul rögtön az első tanítási napon. Biztosra veszem, ha a szüleim erről tudomást szereznek, azt fogják hinni, direkt keveredem bajba, mondjuk, azért, hogy kirúgassam magam
a Lancaster gimiből.

Hm. Nem is rossz ötlet, de nem szeretném, ha az emiatt történne.

JJ-vel csak ülünk ott, és olyan sokáig várjuk, hogy Cadence kijöjjön Matthews irodájából, hogy végül megszólal az első óra végét jelző csengő. JJ lehunyt szemmel gubbaszt a székén, és irigylem, hogy ilyen könnyen el tud aludni.

Nem tehetek mást, ülök, és azon gondolkodom, hogy a francba lehet minden ennyire elcseszett.

De tényleg minden.

Egyszer csak nyílik a titkárság ajtaja, és felpillantok. Nagyot pislogok, amikor rájövök, ki lépett be bájos mosollyal az arcán.

Daisy Lancaster.

– Szia, Vivian – trillázza Matthews mogorva titkárnőjének, aki ragyogó mosollyal jutalmazza Daisyt.

Esküszöm, az egész arca felragyogott. Még sosem láttam
a nőt így mosolyogni.

– Daisy! Úgy örültem, amikor megláttam, hogy ebben a félévben is az irodában fogsz dolgozni.

– Tudod, mennyire élvezem. Amúgy is tanácsot akartam kérni. – Daisy odamegy az üres asztalhoz Viviané mellett, és rádobja a hátizsákját. – Gondom akadt a rózsákkal.

– Apukád nem tudja kideríteni, mi történt?

– Nem akarom zavarni. Teljesen lefoglalják a zöldségek.
A paradicsomok teljesen kiborítják.

– Ahogy hallom, annyi paradicsom fog teremni, hogy minden egyes diákunknak fejenként öt jutna, és még az alkalmazottaknak is maradna bőven! – Vivian és Daisy úgy nevetgélnek, mintha régi barátnők lennének.

Én pedig úgy nézek rájuk, mintha meghibbantak volna.

Egész biztos, hogy Daisy érzi, hogy nézem, mert futólag odapillant rám, de azonnal el is kapja a tekintetét, aztán rögtön vissza, és kissé elnyílik az ajka. Felöltöm legutálatosabb mosolyomat, ekkor Daisy hátat fordít nekem, és a mozdulat közben ostorként lendül a fonata.

Piszkosul érdekel az a rohadt fonat. Minden érdekel, ami Daisyvel kapcsolatos, bár nem értem, miért.

De lefogadom, hogy a haja hullámos marad, miután kibontja azt a fonatot. És puha. Éreztem, amikor meghúztam.

A kényszer, hogy megrántsam a copfját, a semmiből jött, és én engedtem neki, mintha ötéves óvodás lennék, és magamra akarnám vonni a figyelmét. Ahogy elnézem, nem nyűgöztem le.

Bármelyik lány azonnal érdeklődést tanúsítana irántam, akire egy másodpercnyi figyelmet is pazarolok. Kivéve őt.

Nem értem ezt a lányt.

Matthews ajtaja ekkor hirtelen kinyílik, és sípcsonton rúgom JJ-t, aki felnyög, és azonnal kihúzza magát a széken. Cadence jelenik meg az ajtóban, a fejét hátradöntve szól vissza Matthewsnak:

– Köszönöm szépen, igazgató úr. Örülök, hogy meghallgatta, én hogyan láttam a történteket.

Öklendező hangot adok ki, JJ pedig felnevet. Cadence megáll előttünk csípőre tett kézzel, és a tekintete egyenesen gonosz.

– Remélem, felfüggesztenek – sziszegi suttogva.

– Ugyan. Nem fognak felfüggeszteni. – Felállok, és fölé magasodom. – Különben is, te támadtál rám, nem pedig fordítva.

– Úgysem hiszik el. Nézz magadra! Simán ketté tudnál törni. – Az utolsó mondatot kifejezetten hangosan mondja, és Matthews máris megjelenik az ajtóban.

– Lancaster! Befelé! – csattan fel, és a szeme villámokat szór.

Nagyot sóhajtok, átlépek JJ kinyújtott lábán, és elindulok az igazgatói iroda felé, majd becsapom magam mögött az ajtót. Jesszus, utálom ennek a pasinak az irodáját. Kicsi és túlzsúfolt, tele könyvekkel, papírokkal. Egy nagy kupi az egész. Nem tudom, hogy vezethet egy ekkora iskolát, ha ilyen piszok rendetlen.

– Leül! – mondja, mintha egy nyavalyás kutya lennék.

– Inkább állnék. – Felszegem az állam, és dacosan nézek rá.

Ugyanolyan dacosan állja a tekintetem. Érzésre öt percig nézünk egymással farkasszemet, bár valószínűleg nem több harminc másodpercnél. Aztán Matthews válla megereszkedik, és leül az asztalához.

– Beszéltem Miss Calhounnal, és azt állítja, rátámadtál, miután azt mondta, hogy többé nem akar járni veled. – Matthews karba teszi a kezét, leteszi az asztalra, majd hátradől a székén, amely rémesen nyikorog alatta. Ebben az épületben semmi sem új? – Volnál szíves kifejteni?

Elkezdek fel-alá járkálni, ami szinte lehetetlen, mert alig van hely ebben a lyukban.

– Uram, ha lehetek önnel őszinte, Cadence hazudik.

– Tényleg? – mondja Matthews unottan.

– Abszolút. A lehető legkedvesebben próbáltam meg vele szakítani, de akkor bepöccent, és nekem rontott, mint egy bika. Belefejelt a gyomromba. – Megállok, a tarkómhoz emelem a kezem, és megszorítom, úgy tanulmányozom az igazgatót. – Majdnem fel is lökött. Sokkal erősebb, mint amilyennek látszik.

– Szóval nem próbáltál pofont adni neki?

– Kurvára nem! – Amikor Matthews mérgesen néz rám, megköszörülöm a torkomat. – Elnézést. Nem, nem próbáltam meg pofont adni neki. Hozzá sem értem. Ő az, aki nekem jött.

Az igazgató szkeptikus arca elárulja, hogy nem hisz nekem, de csak azért is folytatom.

– Kérdezze meg JJ-t! Ő majd tanúskodik mellettem.

– John a legjobb barátod.

– És? Attól még szemtanú.

– Mindig melletted tanúskodna. A haverjaiddal valami íratlan tesókódexet követtek, és bármi történik, összezártok. – Matthews leengedi a karját, és előrehajol, a széke tiltakozva megnyikordul. – Mindegy, ki kezdte, ebben az iskolában nem toleráljuk az erőszakot.

– Akkor jó – vágom rá. – Feltételezem, Cadence bajba kerül, mert ki akart ütni.

– Mindketten részt vettetek az összetűzésben, szóval mindketten… bajba kerültök, a te szavaiddal élve.

Felnyögök, lerogyok a mögöttem lévő székre, a térdemre könyökölök, és fogom a fejem.

– Ugye csak viccel?

– Ez az első tanítási nap, és attól a pillanattól kezdve, hogy beléptél az előadóterembe, perpatvart okoztál. Nem hagyhatom, hogy így megzavard az iskolai rendezvényeket. Rendbontó vagy, Arch, és meguntam. Mindannyian meguntuk.

Felemelem a fejem.

– Ki az a mindenki?

– Mindenki az iskolában. Azt hiszed, a többiek felett állsz, mert Lancaster vagy, és feltételezem, igazad is van. De egyszer és mindenkorra véget fogok vetni a deviáns viselkedésednek.

Elképedve nézek rá, meglep haragos hangja, és ahogy összeszorítja a száját. Ez a faszi tényleg mérges rám. És nem hiszem, hogy amiatt, ami a mai iskolagyűlésen vagy utána történt.

Mintha három hosszú évnyi elfojtott harag és tehetetlen düh irányulna felém. A haverjaimmal csakis fejfájást okoztunk a dirinek, amióta ebbe a suliba járunk. És most végre az van, amit mindig is akart.

A könyörületére vagyok bízva.

– Akkor mondja meg, mi a büntetésem. – Kihúzom magam ültömben, az arcomon sztoikus nyugalom. – Kibírom.

Mert ne már!

Mennyire lehet súlyos a büntetés?

Matthews a számítógépéhez fordul, és elkezdi püfölni a billentyűzetet, sötét szemöldökét összevonva figyelmesen olvassa, amit a képernyőn lát.

– Most épp lyukasórád van.

– Igen. – Igazából eredetileg két lyukasórám volt az órarendemben, de az egyiket kénytelen vagyok kötelező tanulószobán tölteni. Tekintve, hogy a könyvtárban van, és a vén csataló könyvtáros, Miss Taylor imád engem, csak be kell jelentkeznem nála, aztán már ki is surranok az oldalajtón, és kezdődhet a délutánom hátralévő része.

– Akkor dolgozhatsz itt. – Felnéz, a tekintetünk találkozik. – Az irodában.

Értetlenül nézek rá.

– Biztosan azt akarja, hogy rendszeresen itt legyek a közvetlen közelében?

Mint valami rémálom. Bezárva ebbe a dohos, régi épületbe, hogy tegyem, amit a titkárnője parancsol heti öt napon át?

Szörnyű.

Matthews mintha tényleg elgondolkodna az észrevételemen. Pontosan tudom, hogyan mehetnék az idegeire, és minden tőlem telhetőt megtennék, hogy megkeserítsem az életét napi nagyjából ötven percen át hétfőtől péntekig.

– Amúgy is van már itt segítségük a második órában – mutatok rá. – Daisy Albright.

Matthews arca szó szerint megenyhül.

– Pontosan. Kedves lány. Jó példakép lenne számodra. Tanulhatnál tőle egyet s mást.

Felhorkanok.

– Ugyan. Ez a minden lében kanál kiscsaj csak játssza az eszét.

A fejemet rá.

Matthews tekintete elborul.

– Vigyázz a szádra!

– Ne már – forgatom a szemem. – Senki sem lehet állandóan ennyire kedves.

– Majd megtudod, igaz-e, vagy sem – mosolyodik el Matthews, és meg mernék rá esküdni, ilyen gonosznak még sosem láttam. – Egész évben itt fogsz dolgozni az irodában a második óra alatt. Isten hozott a titkárságon!

NEGYEDIK FEJEZET

DAISY

ODAHAJOLOK, mintha Vivian cinkosa lennék, és azt suttogom:

– Mit csinált?

– Mármint Archibald? – Vivian a szemét forgatja, én pedig a szám elé kapom a kezem, hogy elfojtsam a kuncogást. Azt hiszem, őt is szórakoztatja, ha a teljes nevét használja. – Mi az, amit nem? Napi szinten idegesíti fel az igazgató urat.

– De még csak ma van az első tanítási nap. – Arch mostanra jókora hírnévre tett szert a campuson. Ő a bajkeverő. A nemtörődöm. Az impulzív. Állandóan hülye húzásokon kapják, és kész csoda, hogy még nem tört csontja, vagy nem okozott magának maradandó egészségkárosodást.

Lehet, hogy intelligens, de hatalmas hülyeségekre képes.

– Ó, tipikus Archibald módon indította az évet. – Vivian feláll a székéről, sietve megkerüli az asztalát, odamegy a pulthoz, áthajol rajta, hogy váltson pár szót JJ-vel. – Pontosan mi történt a legjobb barátoddal, John?

JJ hitetlenkedő arccal fordul Vivian felé.

– Először is, magán kívül senki sem hív Johnnak.

– Ez a neved – jegyzi meg Vivian kimérten. Nem a humoráról híres, de szerintem nem olyan undok, mint amilyennek mondják.

JJ kifújja a levegőt.

– Másodszor, semmi sem történt.

– Semmi? – Vivian szemöldöke a magasba szökik.

JJ bólint, az arca komoly.

– Ez a sztorim, és ragaszkodom hozzá.

Vivian odapillant rám, én pedig megvonom a vállam. JJ tekintete rám siklik, és elmosolyodik.

– Ó, szia, Lolita.

Vivian összeszűkült szemmel néz rá.

– Minek nevezted, fiatalember?

– Semmi gond. – Felcsücsülök az üres asztalra, ahol az irodai kisegítők szoktak ülni, és lóbálom a lábam. Bármit megtennék, hogy megszabaduljak ettől a szúrós szoknyától, és még csak a második óra van. A blézer is túl meleg, annyira meleg, hogy kibújok belőle, és ledobom az asztalra. – JJ-vel régóta ismerjük egymást.

JJ elvigyorodik.

– Így van.

Vivian kérdőn pillant rám.

– Milyen régóta?

– Már legalább egy órája, az előadóteremben beszélgettünk. Ezt a kis becenevet találta ki nekem – mosolygok bájosan, még mindig a lábamat lóbálva, némán szuggerálva ezt a lükét, hogy megint mondja rám, hogy Lolita.

Vivian úgy néz rá, mintha ő is pont ezt várná tőle.

– Sokkal tökösebb vagy, mint gondoltam – mondja végül JJ, és meg mernék rá esküdni, hogy leheletnyi megbecsülést hallok a hangjában. – Kiállsz te magadért, Albright.

Ekkor hirtelen kivágódik az ajtó, és megjelenik Arch. A haja égnek áll, a nyakkendője ferdén lóg az inge fölött, és a bicepsze majd szétfeszíti a fehér anyagot. Megáll, amikor meglát, és kifejezetten gyilkos tekintettel mered rám.

Senki nem szól egy szót sem. JJ sem, Vivian sem, és még Arch sem. Végül ingerülten felsóhajt, oldalra dönti a fejét, mire JJ azonnal felpattan, és mindketten némán kimennek az irodából, becsapva maguk mögött az ajtót.

– Arch tényleg elment? – szól ki Matthews igazgató bentről.

– Igen, uram, bizony elment, JJ-vel együtt – feleli Vivian elégedetten. Biztosra veszem, szeretné, ha mindkét srác bajba kerülne.

Matthews megjelenik az irodája ajtajában, és rezzenéstelen arccal azt mondja:

– Rendben van. JJ nyugodtan elmehet. Úgyis csak védené a legjobb haverját, szóval semmi újat nem mondana nekem.

JJ nekünk sem mondott semmit, szóval gondolom, Matthews igazgatónak igaza van.

– Daisy, utánuk mennél, és a kedvemért elkapnád Archot? – Matthews rám mosolyog. – Szeretném, ha visszahoznád ide.

Döbbenten nézek rá, és a lábam azonnal megáll a levegőben.

– Azt szeretné, ha visszahívnám?

– Mostantól segíteni fog a második órában itt, az irodában, és szeretném, ha megtanítanád neki, mit kell csinálni. – Matthews az ajtó felé biccent. – Igyekezz!

– De… – kezdeném, de elhallgatok, és nagyot nyelek. – Én vagyok a második órán az irodai segéd.

– És mostantól ketten lesztek. Siess, és kapd el, mielőtt eltűnne! – Hallom a hangján, hogy nem fog meghátrálni.

Muszáj lesz előkerítenem Archot, és visszahoznom ide.

Vonakodva bár, de kimegyek a titkársági épületből, és az udvarra kilépve hunyorgok az erős napsütésben. Felszisszenek, mert az új félcipőm máris kezdi feltörni a sarkamat. Rajtam kívül senki sincs idekint, csak az a két távolodó, magas alak, akik szapora léptekkel haladnak a parkoló felé.

Arch és JJ.

Kocogni kezdek, de újra felszisszenek, mert egyre jobban fáj a lábam ebben a rémes cipőben. Hálás vagyok, hogy a blézert levettem, mert olyan meleg van idekint, hogy az izzadság máris átitatta a blúzomat, és a tarkóm is csupa víz.

– Hé! – kiáltom, amikor elég közel érek hozzájuk, bár a hangom erőtlen, és meg sem hallanak. – Hé!

JJ hátrapillant a válla felett, majd oldalba böki Archot, és mond neki valamit.

Arch még a fáradságot sem veszi, hogy hátranézzen.

– Srácok! – Megszaporázom a lépteimet, ügyet sem vetve rá, hogy a cipőm lassan véresre dörzsöli a sarkamat. – Álljatok meg!

Most viszont végre szót fogadnak, és egyformán unott arccal fordulnak felém, és nézik, ahogy sietek feléjük. Közvetlenül előttük állok meg, és igyekszem titkolni, hogy valójában lihegek, de mindegy, mert úgyis látják.

– Kifulladtál, mi? – kérdezi JJ. Kiváló lacrosse-játékos, és valószínűleg fogalma sincs arról, milyen, amikor elfogy a szusz.

– Csak… meleg van. – Mosolygok, kisimítom a kusza tincseket a szememből. A hajamat be szoktam fonni, hogy ne legyen útban, de ennek ellenére kiszabadultak a szálak. – Matthews azt kéri, hogy gyere vissza az irodába, Arch.

– Tényleg? – Arch a zsebébe mélyeszti a kezét, és szép arcán unott kifejezéssel mér végig. Kócos hajával és félig kioldott nyakkendőjével lazán sikkes, és el kell ismernem, remekül néz ki. Ami bosszantó. – Megmondhatod neki, hogy nem leszek az irodai csicskája a lyukasórámban. Már ott vagy neki te.

– Hidd el, én sem akarom, hogy az irodai „csicskája” legyél – vágok vissza, és rettenetesen idegesít a gondolat, hogy heti öt napon is Arch Lancaster szoros közelségében kellene lennem. Amúgy is, biztosra veszem, hogy egy Lancaster sosem akarna alantas irodai kisegítő lenni.

A fiúk összenéznek, Arch ajkára halvány mosoly ül, majd visszafordul felém.

– Nem kedvelsz, ugye?

– Nem különösebben. – A szavak váratlanul buknak ki belőlem, és egy másodpercig azt kívánom, bárcsak visszaszívhatnám. Nem szokásom a nyílt undokoskodás. Nem az én stílusom.

– Bejön az őszinteséged, mert az érzés kölcsönös. – A mosolya méregtől csöpögő szavai ellenére is kedves, és csak döbbenten nézek rá.

Soha senki nem mondta a szemembe, hogy nem kedvel. Nincs sok barátom itt, és ez részben az én hibám, tekintve, hogy jobban szeretek magamban lenni. A Lancaster gimi dolgozói rajongnak értem, hála apámnak. Évek óta itt élek a campuson, és a tanárok és a személyzet több tagja is látott felcseperedni. Úgy érzik, kötődnek hozzám, és én is hasonlóan érzek irántuk. Mintha egy nagy boldog család lennénk.

De a diáktársaim? Nemigen érdeklem őket. Nem illek közéjük, akármennyire igyekszem. Nem járok síelni Gstaadba a téli szünetben, nem szoktam a Hamptonsban nyaralni, és nem utazom be Európát. Sehol sem jártam, mert nincs sok pénzünk. Gyerekként párszor jártam New Yorkban a szüleimmel, elmentünk egy-egy Broadway-előadásra, de anyu halála után apunak nem sok ideje maradt a Broadwayre. Vagy az utazásokra.

Jobban szeret itt lenni a campuson. Ahol csend van és béke, és szöszmötölhet a kertjében, vagy barkácsolhat a műhelyében.

– N-nem kedvelsz? – kérdezem Archtól még mindig mélységes döbbenetben.

Ilyet hallani valakitől – a suli legnépszerűbb srácától –, ráadásul úgy, hogy még a képembe is vágja…

Fájdalmas.

– Nem bizony. Azt hiszed, mindenkinél jobb vagy. És túl csendes vagy, mintha tele lennél titkokkal. Mit rejtegetsz? Mert az biztos, hogy rejtegetsz valamit. Ugye, JJ?

JJ mintha feszengene, inkább leszegi a tekintetét, és a lábát bámulja.

– Aha, ja – morogja.

Miféle titkokkal lennék tele? Nem vagyok annyira érdekes, hogy titkaim legyenek. Mégis miről beszél?

– Plusz az első helyért tepersz, mintha igazi versenyben lennénk egymással – teszi hozzá Arch rám emelve átható tekintetét. – Fogadd el, hogy csak második lehetsz, Albright. Kizárt, hogy lemondjak az első helyről. Betonbiztos az átlagom.

Azt sem tudtam, hogy tisztában van vele, hogy rögtön utána következem a rangsorban, ami az átlagot illeti. Ritkán vesz rólam tudomást, nem mintha szükségem lenne a figyelmére. Inkább észrevétlenül meglapulok.

Persze valóban az volt a tervem, hogy ebben a félévben megelőzöm. Két egyetemi kreditet jelentő kurzust is felvettem a nyáron, és minden emelt szintű ez, emelt szintű az. Egyedül az irodában töltött lyukasórámon tudok pihenni, és nem fogom hagyni, hogy Arch megzavarja a nyugalmamat.

– Nem pont ez a lényeg? Hogy versenyzünk egymással, próbálunk jobbak lenni?

Lenézően fúj egyet.

– Nekem te nem vagy a riválisom. Csak egy stréber lány vagy, aki azt hiszi, jobb nálam.

Forr a vérem a dühtől, és hátralépek, próbálok lenyugodni.

– Inkább te hiszed azt, hogy jobb vagy nálam.

– Tudod, mit? – vonja fel a szemöldökét. – Jobb is vagyok.

Komolyan? Tényleg volt képe a szemembe mondani?

– Szörnyeteg vagy. – Ez az első zsigeri reakcióm, és azonnal megbánom, hogy nem valami erősebb kifejezést választottam.

Valami rémesebbet.

Arch éppenséggel elvigyorodik.

– Igazad van. Ezt sose feledd!

– Ó, hidd el, nem fogom. – Felszegem az állam. – Szólok Matthewsnak, hogy nem voltál hajlandó visszajönni velem.

Azzal sarkon fordulok, és elindulok vissza a titkársági épület felé, de minden egyes lépéssel csak egyre nő bennem a harag. Hogy merészel úgy beszélni rólam, mintha egy idegesítő szúnyog lennék, ami bosszantja, valahányszor a közelébe megyek? Mintha nem is számítanék neki. Mintha valamiképp… alsóbbrendű lény lennék.

Hogy merészel lekicsinyelni megvető szavakkal, gúnyos vigyorral? Mégis ki a fenének képzeli magát?

Persze tudom, ki ő. És mindenki más is a suliban. Lancaster.

Vagyis érinthetetlen.

Már majdnem az épületnél járok, amikor valaki elsuhan mellettem, és egyszer csak ott áll előttem Arch, szép arcán engesztelő mosollyal. Megtorpanok, és egy fél pillanatra kísértést érzek, hogy megtapossam a lábfejét.

De nem teszem. Ehelyett a tőlem telhető legerélyesebben így szólok:

– Menj arrébb!

Arch hátrakapja a fejét, mintha meglepte volna, amit mondtam és ez… örömmel tölt el.

Bosszant, hogy lesüllyedtem az ő szintjére, de nem hagyott más választást. És most úgy mosolyog rám, mintha a legjobb cimborák lennénk, és ez a beszélgetés teljesen normális lenne, amikor nagyon nem az.

– Hé, nem muszáj így háborúznunk. – Ellép az utamból, és tartja velem a tempót, ahogy továbbindulok a titkársági épület kétszárnyú ajtaja felé. – Alkossunk egységfrontot Matthews előtt! Mit gondolsz?

Megállok közvetlenül az ajtó előtt, és Arch felé fordulok.

– Szerintem fogd az egységfrontodat, és… dugd fel a seggedbe!

Felnevet, én pedig belököm az ajtót, de végig háttal maradok Archnak, és felszegem a fejem.

Ritkán beszélek csúnyán. Nem szoktam bunkó és ellenséges lenni. Az igazat megvallva, meg is döbbent, hogy mindez kijött belőlem, de hűha!

Határozottan…

Jó érzés volt.

ÖTÖDIK FEJEZET

DAISY

BÁRMENNYIRE igyekszem is, nem tudom túltenni magam azon, amit Arch mondott. Azon, hogy továbbra is arra törekszik, hogy évfolyamelső legyen, és nem tekint riválisának. Felháborított, hogy ennyire lekezelő. Nem vett komolyan, nem mintha ezt vártam volna tőle, de azt hittem, legalább… nem is tudom. Udvarias lesz?

Az késztetett cselekvésre, hogy gyakorlatilag az arcomba nevetett.

A szóváltásunk után átnéztem az évfolyam órarendjét, és kerestem azokat az órákat, amiket a szokottnál jobban súlyoznak, amivel több pontot szerezhetnék, hogy megdobja az átlagomat. Kedd reggel már bent ültem a tanácsadóm, Mrs. Peebles irodájában, mindent átbogarásztunk, és elmagyaráztam neki a szándékomat anélkül, hogy egy szóval is említettem volna Arch Lancaster nevét.

Szeretnék teljesen megfeledkezni róla, bár tudom, hogy lehetetlen. Pont miatta csinálom ezt. Még jobban meghajtom magam, mert eltökéltem, bebizonyítom neki, hogy valós fenyegetés vagyok. Hogy igenis rivális vagyok.

– Biztos vagy benne, hogy emelt szintű fizikára szeretnél járni? – les rám Mrs. Peebles az olvasószemüvege fölött, és a szemembe néz. – Az nehéz tantárgy.

– Azt akarja mondani, hogy nem tart alkalmasnak rá? – Kissé ellenségesebb a hangom, mint akartam, ezért harmatgyenge mosollyal próbálom elvenni a kérdésem élét. – Csak a maximumot akarom elérni az utolsó évben.

– Tudom, Daisy, de az első év óta elég intenzív pályát futottál be. Azt hittem, azért strukturáltad úgy, hogy most egy kicsit visszavegyél, és lazíthass a gimnázium utolsó évében – emlékeztet Mrs. Peebles.

– Meggondoltam magam – kihúzom magam a széken, és átjár az eltökéltség. – Így akarom csinálni.

– És emelt szintű statisztika? – Szinte komikusan magasba szökik a szemöldöke. – Ha ezt a két órát felveszed, nagyon kemény évnek nézel elébe.

– Menni fog – mondom magabiztosan, bár közel sem érzem magam annak. Ma éppenséggel színjáték az egész. – Ezt akarom.

Mrs. Peebles egy pillanatig csak néz rám, majd ellágyul
a tekintete, és feltolja a szemüvegét az orrán.

– Légy velem őszinte, Daisy! Megpróbálsz túltenni egy bizonyos évfolyamtársadon?

Az arcom lángra gyúl a kérdés hallatán. Tudja jól, hogy a második évfolyam második félévétől kezdve küszködöm, hogy túltegyek Arch Lancasteren. Eredetileg én voltam a legjobb, egészen addig, míg átvette a vezetést.

– Le akarom győzni.

– Az ő órarendje is épp ilyen intenzív.

Ezzel olyan, mintha információt adott volna az ellenségről, ezért közelebb hajolok, várom, hogy még többet megtudjak.

– Ugyanazokat az órákat vette fel?

– Nem egészen. – Elmosolyodik, összekulcsolja a kezét, és az asztalán nyugtatja. – Szerintem ez jó lesz neked, Daisy. Csak biztosan tudni akartam, hogy tényleg ezt akarod.

– Igen.

– És édesapád mit szól ehhez a változtatáshoz?

Még meg sem említettem apunak. Őt ismerve, valószínűleg megpróbálna lebeszélni róla. Maximalizmusra ösztönöz, de közben szentül hiszi, hogy szem előtt kell tartanunk a saját korlátainkat. Azt hiszem, anyu korai halála miatt lett óvatos pár dolog, például a munkamánia kapcsán. Szerinte ez a bajom. A tanulás folyton lefoglal, szinte felemészti minden időmet, és ez nem tetszik neki.

Ha szólnék neki, hogy még megterhelőbb órarendet kérnék, valószínűleg nem helyeselné. Épp ezért nem mondtam neki semmit.

– Szerinte is jó ötlet – hazudom szemrebbenés nélkül, magamat is meglepve.

Amióta beszéltem Archcsal, fura dolgokat művelek. Nem mintha ennek örülnék.

Mrs. Peebles pár dolgot véglegesít a számítógépen, majd kinyomtatja az új órarendemet, és átnyújtja.

– Ha az órák kezdenek túlterhelni, mindenképp szólj, rendben? Még változtathatunk rajta, ha szükséges. Nem akarom, hogy belebetegedj a tanulásba.

– Köszönöm. – Elveszem tőle az órarendet, és azon tűnődöm, Arch is hasonló figyelmeztetést kapott-e tőle.

Valószínűleg nem. Mrs. Peebles nagy eséllyel hisz abban, hogy Arch megbirkózik ekkora terheléssel, és egy szemernyi kétely sincs benne. Miközben engem gyengébbnek tartanak.

Vagy talán kivetítem a saját bizonytalanságomat erre a szegény nőre. Nem is tudom.

Pár másodperccel később kimenekülök az épületből, és az első órám felé veszem az irányt. Emelt szintű angol irodalom, és ő is erre az órára jár.

Mármint Arch.

Abban a pillanatban, ahogy belépek, mintha megérezné. Felemeli a fejét, a tekintetünk találkozik. Rámeredek, ujjaim között szorongatom az új órarendemet, ő pedig éppenséggel elmosolyodik, egy cápára emlékeztetve. Nem mintha a cápák mosolyognának, de szent ég, úgy néz ki, mint aki nagy örömét lelné abban, ha a fogát a húsomba mélyeszthetné, és addig rázná ide-oda tehetetlen testemet a vízben, amíg az utolsó csepp élet is kifolyik belőlem…

Mély lélegzetet veszek, lefejtem a tekintetem Archról, bemegyek a padsorok közé, majd lehuppanok középen az első padba. Ahová általában az órákon ülni szoktam.

Minden órán.

Amikor megpróbálom kicipzárazni a hátizsákomat, feltűnik, hogy reszketek. Remegek. A túlságosan élénk fantáziám miatt spirálba kerültem, ezért a lehető legegyenletesebben fújom ki a levegőt, és egy pillanatra lehunyom a szemem. Kétségbeesetten próbálom megnyugtatni zilált idegeimet.

– Meditálsz?

A most már ismerős mély hang körbekerít, és résnyire kinyitom a szemem. Arch áll az asztalom előtt, derűsen néz rám zsebre dugott kézzel, lazán, mint mindig.

– Tűnj el! – morgom, mint egy ötéves.

Összevonja a szemöldökét.

– Beszélni akartam veled.

– Nincs mit mondanom neked. – A kezemet leteszem az asztalra, az ujjaimat összefonom, és azt kívánom, bárcsak békén hagyna.

– Nem azt akarom, hogy mondj nekem valamit. Azt akarom, hogy meghallgass. – Arch hosszan elnéz, és képtelen vagyok levenni róla a tekintetemet. Bosszant, hogy így néz rám. Mintha a vesémbe látna, és tudná, mit rejtegetek. Sosem gondoltam, hogy mély, sötét titkaim lennének, amiket leplezek a körülöttem lévők elől, de amikor erről a srácról van szó?

Miatta rejtélynek érzem magam, és mintha majd meghalna, hogy megfejtsen. És nekem ez nem tetszik.

– Milyen bunkó vagy – dünnyögöm, amikor a szavai végre eljutnak a tudatomig. Mi van? Veszekedni akar? Valamiért leüvölteni a fejem? Mintha jólesne neki, hogy lekezelően beszél velem, de nem fogom tűrni.

– Mr. Lancaster! – Mindketten a hang felé kapjuk a fejünket. Az irodalomtanárunk, Mr. Winston épp akkor lép be a terembe. – Kérem, mondja azt, hogy maga is elöl fog ülni, ahogy Miss Albright.

Arch arckifejezéséből ítélve ez a legutolsó, amit akar.

– Jobban szeretek a terem végéből figyelni, Winston.

A tanár odamegy az íróasztalához, leteszi az aktatáskáját az üres székére.

– Valamiért tudtam, hogy ezt fogom hallani.

Arch sandán rám néz, amit nem tudok értelmezni, aztán elfordul, és visszamegy a padjához, magamra hagyva. Meg kellene könnyebbülnöm. Beszélnem kellene Mr. Winstonnal, aki az egyik kedvenc pedagógusom. A legutóbbi tanárunk helyére jött – aki lebukott, mert erkölcstelen kapcsolatot tartott fenn az egyik diákkal –, és remek tanár. Szerintem az is segít, hogy fiatal, mindössze huszonhárom vagy huszonnégy éves lehet, és azt hiszem, ettől könnyebben kapcsolódik hozzánk.

Becsöngetnek, és Mr. Winston azonnal elkezd beszélni, fel-alá járkál a teremben a padsorok előtt, mint mindig, és hamar belelendül a mondandójába, szenvedélyesen ecsetelve a romantika irodalomban betöltött szerepét. Szó szerint ez a kedvenc témám, és igyekszem nagyon odafigyelni minden egyes szavára, mert annyira lelkesen beszél róla.

De mást sem érzek, mint egy bizonyos valaki tekintetét rajtam. Ahogy figyel. A tarkómon feláll tőle a szőr. Nem merek hátrafordulni, félek, hogy ítélkezést látok a szemében.

Vagy derűt.

Mire elkezdődik a második óra, és ott ülök az irodában, míg Arch késik – mert nyilván lefoglalják a sokkal fontosabb teendői –, valósággal füstölgök. Vivian magamra hagy, mintha tudná, hogy mérges vagyok, és bár bánt, hogy a hangulatom átjárja az egész irodát, igazából nem különösebben érdekel.

Általában nem vagyok mogorva, de van valami Arch Lancasterben, ami felbőszít. De csak amikor megbámul, és kinyitja a száját. Igen, eddig is idegesítő volt, de még elviselhető mértékben. Elég könnyen meg tudtam feledkezni róla.

De most? Egyenesen bosszantó. Az első beszélgetésünk után, az első tanítási napon, mintha a céltáblájává váltam volna. Utálom ezt az egészet.

Nem kedvelem ezt a srácot. Egy kicsit sem.

Amikor Arch tíz perccel a becsöngetés után besétál széles mosollyal az arcán, még fütyörészik is.

Fütyörészik!

Eddig bírtam.

– Késtél – sziszegem, amint becsukódik mögötte az ajtó.

Arch megáll, nekidől az ajtónak, és sunyi csillogással a szemében méreget, amitől azonnal feszengeni kezdek.

– És ezt téged miért is érdekel?

– Engem érdekel – szólal meg Vivian szigorúan.

Arch épp csak felé pillant.

– Beárul Matthewsnak?

Vivian felszegi az állát.

– Természetesen.

– Akkor mondja meg neki, hogy fogadnom kellett egy hívást. – Beljebb jön, egyenesen felém véve az irányt. Annál az asztalnál ülök, ahol az irodai kisegítők szoktak, és csak egy szék van. – Állj fel a székemről, Albright!

Vivian levegő után kap a durva utasítás hallatán, én pedig Arch felé fordítom a széket, és dacosan nézek fel rá.

– Kényszeríts!

Arch léptei nem lassulnak, csak akkor áll meg, amikor a lábfeje szó szerint az enyémhez ér, és a szemében düh izzik. Legalább van benne némi érzelem. Rendszerint a tekintete vagy üres, vagy tele megvető derűvel. Mintha a világ egy nagy vicc lenne, és mi mind azért népesítjük be, hogy őt szórakoztassuk.

Szent ég, tényleg ki nem állhatom ezt a fiút. Pedig kedves lány vagyok. Az a típus, aki mindenkire rámosolyog, még akkor is, ha a legtöbb diák a suliban épp csak tudomást vesz rólam.

Nem értem, miért érdekel, hogy mások mit gondolnak rólam, vagy miért pazarolom az időmet, de itt vagyok, közeledem a törésponthoz, és bármelyik pillanatban nekiugorhatok Arch Lancasternek.

– Te most tényleg szórakozol velem? – A hangja halk. Abban sem vagyok biztos, hogy Vivian ki tudta venni, mit mondott, pedig csak pár lépésre áll tőlünk, de az biztos, hogy kihallom a hangjából a fenyegetést. Látom a gyilkos indulatot a szemében.

Megcsörren a telefon, és Vivian odasiet, hogy felvegye, így szabadon beszélgethetünk Archcsal.

– Nem gondoltam, hogy számítok neked – vonom fel a szemöldökömet. – Nem tartasz fenyegetésnek, elfelejtetted?

– Egyáltalán nem tartalak semminek – közli. Megvetően végigmér, és elidőzik rajtam a tekintete.

Mocorogni kezdek.

Felpattanok, haragszom magamra és a reakciómra. A hirtelen mozdulattal meglepem Archot, így nincs ideje kitérni előlem. Annyira közel vagyunk, hogy érzem a testéből áradó hőt, érzem az illatát, és gondolatban megacélozom magam.

Már megint. Nem tehetek róla, de olyan… jó az illata. És ez bosszant.

– Ahhoz képest, hogy azt állítod, nem gondolsz rám, hirtelen azon kaplak, hogy folyton bámulsz – mondom.

Arch lenézően fúj egyet.

– Ugyan már. Csak szeretnéd, ha bámulnálak. Csak mérges vagy, amiért eleve semmibe veszlek.

– Bunkó vagy.

– Te meg feltűnési viszketegségben szenvedsz – vág vissza.

Zavartan hallgatok el.

– Ezt meg hogy érted?

– Jaj, ne már. Még sosem hallottad ezt a kifejezést? Az a típusú vagy, aki mindig pattog, hogy „engem válassz, engem válassz”. Majd meghalsz egy kis figyelemért, hogy valaki szóljon hozzád, vagy egyáltalán rád nézzen. Mert senki sem vesz észre, Daze. Járkálsz itt a campuson a napsugaras kis hozzáállásoddal és a hülye hajfonatoddal. – Szó szerint megpöccinti a vállamat. – De senki sem lát.

Az állam megremeg, és könnyek szöknek a szemembe, de csak azért sem sírok. Nem vagyok hajlandó. Kizárt, hogy szétessem, és hagyjam, hogy gyengének lásson. Én kezdtem ezt a harcot.

Nekem kell befejeznem.

Arch közelebb hajol, a szája szinte a fülemhez ér, a lehelete égeti a bőrömet, amikor megszólal.

– De én látlak. Pontosan látom, hogy ki vagy. Egy kis senki, aki nem számít. Egy elveszett kislány súlyos anyakomplexussal.