Jónás Tamás

Dræn

73 új vers

Javított kiadás

© Jónás Tamás, 2025

ISBN  978-615-6402-63-9

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Várady Szabolcs

A szöveget gondozta Pálfi Anna

A malac vallomása Bóbitának

Csülkömet égeti tűz-föld.

Lombokat oldoz a holdfény.

Két szemed ördögi, túl zöld.

Langyos öledbe hajolnék.

Hajnalig álltam a fényben.

Csillagokat csavaroztam.

Nem potyogott ide mégsem

egy se, hiába vacogtam.

Illatodat se találtam.

Zúgtak a fákon a szellők.

Összebeszéltek a nyárral.

Szívem alatt csak a csend nőtt.

Szárnyaimat letapasztom.

Csak kocogok teutánad.

Várlak az ólban, az alkony

kínoz, elaltat a bánat.

Félek alig-mosolyodtól.

Ülj le, könyörgöm, a sárba.

Hallod, az éjszaka horkol.

Csókod a kis malac álma.

Szökkenő

Szőke jövő. Mint a hajad.

Kérdezed, hogy barna? A

múltam, természetesen, az.

Ilyen az ember hajlama.

Erre-arra, mindig hajaz.

Kegyetlen, de suta kamasz,

hova szaladsz, hova maradsz?

Ebből a vágyból éppen elég.

Nem léphetek többet eléd.

Huzakodó

(Móra Ferenc Zengő ábécé című verse után, az ABC tanítására)

Alatta ég, felette föld,

Árnyéka fény, a pírja zöld,

Bal oldalán a jobb fele,

Cifra szív a címere,

Csacsog a fiú, és a lány

Derűs, donog az oldalán,

Elég volt, pisszent, szájra ujj,

Énekelni kell, tanulj:

Fellegek, ha szállnak el,

Gólyának, ha szárnya kel,

Gyöngyeső, ha földre hull,

Ha engem veszel társadul,

Irigyed lesz a fél világ,

Ízes lesz a férfiszád,

Jóra ébredsz, jóra fekszel,

Kőnél lassabban öregszel,

Lányunk, fiunk lesz nekünk,

Lyukas garas lesz, messze tűnt,

Magányod, sírig viszlek én,

Na, válaszolj, legyél legény!

Nyár a szád, szemed szüret,

Odvas szívem nélküled

Óriásnyira dagad,

Öntözött esőpatak,

Ősszel szédül így az ember,

Pislantásod a szememben

Rózsaszirom pocsolyában,

Senki nincs a sokaságban

Szebb tenálad, televény,

Téged választalak én.

Tyúkbeszéd! Kuncog a lány.

Untat ez a csalogány.

Úgy mondjad, hogy el is higgyem,

Ügyesen, vagy eriggy innen!

Űzött szarvas, éhen-szomjan,

Vad vagyok az udvarodban,

Zárj öledbe, hadd pihenjek!

Zsivaja vagy életemnek!

Hűséges változás

A test szükségeit megunva

a léleké is csillapul,

bár választanék Napnak Holdat,

és egy csillagot csillagul,

tulajdonképpen ez se, az se

szükséges, csak kényeztetés

minden jó, és minden jóból

az is sok már, ami kevés.

Ma nem tudom, miért vacogtam

egy alvótárs után, s minek.

Kiből reggel, falhoz nyomottan,

álmot szivárgó testmeleg

tesz lustává, és arra várok,

lábunk, fejünk és kezeink,

mint tépőzáras overálok,

hogy összenőjenek megint.

Ma nem tudom. Csak érzem újra.

De elhagyom, mint rossz szokást.

Csak fekszem, amíg meg nem unja

a hűségem a változást.

Majd te megcímezed

Loptam neked valamit emlékbe.

Tőled, különben másnak adtad volna.

Nincsen még eleje, de volt vége.

Nem adom át, végleg hozzád csatolna.

Te vagy.  Egy villanásnyi végtelen.

S beléd karolva én a pesti hídon.

Velem, már rég tudom, de még te nem:

miért. Miért muszáj ma is leírnom.

A támadásaid, mint nő a csokrot,

elfogadtam, hagytam száradozni

a vért, ahogy hagytam számon a csókod.

Nekem a múlt, neked meg fáj a most, mi?

Amulett

Egyenként a fehérnép, hogy halna ki.

Úgy érzem, hogy megátkozott valaki.

Olcsó bizsut, viselem a világot.

Gyűlöl engem, aki régen imádott.

Lenne nekem menedékem talán még,

húsos, szegény asszonyt, hogyha találnék.

Isten, hogyha végre hagyna magamra.

Elég volt már minden abrakadabra.

Álmodtam veled

Véletlenül az utcán, ha összefutnánk újra,

és nem kérdeznénk semmit, csak mennénk összebújva

tovább az úton, és az első lakásba érve

levetkőztetnénk egymást, és mind a ketten térdre

ereszkednénk, a szádat a számhoz hogyha nyomnád,

és izzadó tenyérrel a testem kinyomoznád,

és engednéd, hogy tarkód és combod takarítsam,

ha falnánk egymást büszkén, te gyorsan, én meg lassan,

s a csendben, ami ránk fér, suttognál a fülembe,

hogy szeretlek még mindig, s te még mindig szeretsz-e,

bólintanék, mint gyilkos, kit sortűz dönt le mindjárt,

ne menj el, könyörögnék, haljunk meg rögtön inkább.

Megérett

Tudjuk, hogy voltunk már szebbek,

és hogy máris ránk tetoválta az idő,

mennyivel tartozunk a szerelemnek –

nem vagyunk hajlandók tanulni semmiből.

Nem zabolázható illatok vagy álmok

vissza-visszarántanak az ifjúságba,

ahol már fiatalabbak tanulják a táncot,

amelyet járva törött el mindkettőnknek lába.

Tűzijátékokat és nyarakat csak távolból,

tűzfalak mögül sejtünk és hallgatunk.

De hajnalban megáll az idő, és ránk gondol,

és azt suttogja, minket soha meg nem unt.

Szégyenlősen öleljük már egymást,

másoktól tanultunk ölelni, azért.

Ahogy darázsfészek hangolja a padlást,