A levélíró (részlet)
Author: Virginia Evans
Date: 2025
Keywords: 820-31(73)=945.11 (UDC/ETO)
Description: Megrendítő, mély történet a családi kapcsolatokról, megbocsátásról és az írott szó erejéről - életünk számvetéséről és az új kezdet mindenkori leh etőségéről. A hetvenes éveiben járó Sybil Van Antwerp egész életében levelek segítségével próbálta megérteni a világot és a benne elfoglalt helyét. A nyugdíjas jogásznő élete kiszámítható ritmusban zajlik: kétnaponta leül az íróasztalához, és írni kezd - a gyermekeinek, a barátnőinek, az orvosának, a kedvenc szerzőinek, a pártfogoltjainak vagy olykor csak az íróasztalfiókjának... Levelei egyszerre tükrözik a hétköznapok kicsinyes gondjait és az idős
Publisher: Libri Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Virginia Evans: The Correspondent

CROWN, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Első kiadás

Copyright © Virginia Evans, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Gemma Koomen

Marknak, szeretettel

Amit megalkottam a magam számára, eléggé személyes, de nem igazán béke…

Sokan vagyunk, akiknek az élete kevéssé drámai, ám attól még egy sajátos, szubjektív idő túlélői maradunk.

Joan Didion: „On the Morning After the Sixties”
(The White Album)

előszó

Hétfőn tíz, fél tizenegy tájban Sybil Van Antwerp a kezében egy bögre tejjel felöntött Irish Breakfast teával végre odalép az íróasztalához. Az ágyat már bevetette, az elöblített edények egy konyharuhán száradnak a mosogató mellett, a virágokat megöntözte, a polcokról letörölte a port. Leül, precíz mozdulattal közelebb húzza a széket az asztalhoz, aztán egy rövid ideig csak bámul kifelé az ablakon, lenéz a kertjére, a tekintete továbbsiklik a folyó felé, a távolban suhanó, háromszög alakú fehér vitorlákra, a hatalmas vízfelületen tükröződő égre, az annapolisi oldalon álló impozáns házak szögletes körvonalára. Elégedetten megigazítja a levélpapírok kötegét és az elolvasásra váró könyvek nem túl magas, ám mindig leborulni készülő kupacát. Elrendezi a tollakat az írószertartóként szolgáló bögrében. Megszámolja a bélyegeit. Áttekinti a beérkezett, de egyelőre megválaszolatlan leveleket, a megírni tervezett levelek listáját, a fiókban tartott, írott oldalukkal lefelé fordított lapok halmát – ezt a levelet már évek óta fogalmazgatja, de még mindig nem küldte el. Sybil édesanya és nagyanya, elvált nő, aki kiemelkedő jogászi karrierjét követően visszavonult, és mindez körül is veszi, csak hát a levelei…

Szerdán ugyanígy tesz.

És pénteken.

És szombaton.

Hétfőn tíz, fél tizenegy körül Sybil Van Antwerp újra leül az íróasztala mellé. A levelezés az életformája.

Felix Stone

7 Rue de la Papillon

84220 Gordes

Franciaország

2012. június 2.

Drága öcsém, Felix!

Köszönöm a születésnapi képeslapot, a töltőtollat és a könyvet, amit azonnal elkezdtem olvasni, mihelyt megérkezett (csütörtökön), és ma be is fejeztem. Pont olyan volt, mint amilyennek leírtad. Valószínűtlen és felvillanyozó, csupa lelemény, épp nekem való. A hetvenharmadik év ugyanolyannak tűnik, mint amilyen a hetvenkettedik volt, már amennyiben ez jelent valamit: ízületi gyulladás, székrekedés, alvászavar, emellett elhatároztam, hogy többé nem festetem a hajamat. Mint tudod, nem igazán hoz lázba a születésnapom, bár nagyon kedves tőled, hogy megemlékeztél róla. Trudy és Millie persze átjöttek kártyázni meg falatozni. Mindkét gyerek megkeresett – Bruce ideküldetett egy epres gyümölcstortát a pékségből (jövő hétvégén beugrik, hogy kitisztítsa az ereszcsatornát), ami szörnyen vacak volt, úgyhogy kidobtam. Valószínűleg egy kisebb vagyonba került. Fiona Londonból telefonált. Azt mondta, karácsonyig már nem jön haza, mert rengeteg dolga van, most épp Sydney-ben tervez valamit, elképesztő, úgyhogy egy hónapot Ausztráliában tölt. Biztosított afelől, hogy Walt nem bánja a gyakori utazásait, de neked elárulom: fogalmam sincs, hogyan éli ezt túl a házasságuk. Fionának így biztosan nem lesz gyereke. (Nem is próbálkoznak. Legalábbis nem említette, hogy próbálkoznának. Ha felhozom a témát, jól leteremt.) Theodore Lübeck, aki az utcában lakik, rózsát hozott a kertjéből, ahogy minden évben… ami igazán szép tőle, még akkor is, ha ő maga egyébként a vadnyugat törvényt nem tisztelő pereméről elszármazott renegát.

Milyen Franciaország? Stewart hogy van? Min dolgozol? Köszönöm a meghívást, nagyon kedves tőled, hogy időről időre újra előállsz vele. Igen, imádtam A kastélyt, de az mégiscsak egy regény, és nem, bármennyire szeretném is látni az új házadat, nem utazom oda. Olyan ez, mint amikor egy nyári délutánon kilépsz a csodásan légkondicionált otthonodból a nyomasztó, fülledt hőségbe – azt hiszem, a valóságnál sokkal, de sokkal vonzóbbnak találom a képeslapon megjelenő Franciaországot a levendulamezőkkel és napraforgókkal. A repülés manapság olyan macerás a biztonsági rendelkezésekkel és a poggyász méretére vonatkozó szabályokkal, meg aztán a krémeket és a kontaktlencse-folyadékot is át kell töltögetni kis üvegcsékbe. Őszintén mondom, hogy a legkevésbé sem vágyom rá, és már akkor a tudomásodra hoztam, hogy nem utazom, amikor átköltöztél egy másik kontinensre.

Átnéztem néhány dobozt, és ezt a fényképet találtam (mellékelem), aznap készült, amikor hazahoztak téged az Irgalmasrendi nővérektől. Az a pici nadrág, a teljesen kopasz buksid. Látod, sikerült visszatérned a kezdetekhez. Anya gyönyörű a fotón, más képen nem is láttam ebben a zöld kosztümben, pedig a ruhára tisztán emlékszem. Azt a napot is fel tudom idézni, mintha tegnap lett volna. Nagy vihar volt előtte, de nem esett az eső, csak olyan furcsán süvített a szél, és meleg volt, a kertben kidőlt egy fa, csupa ág meg hajtás, és emlékszem, hogy Mrs. Curry, a szomszédasszonyunk zöldségekkel egybesütött húst meg csokis pitét készített. Egész délután arra vártam, hogy végre megálljon a ház előtt az autó, és meghozzon téged. A vihar megrongálta a vezetékeket a Canton vasúti hídon, és Mitsy nem tudott átjönni, hogy elvégezze a délelőtti feladatait, úgyhogy rám bízták a portörlést, az ágyak bevetését, a függönyök elhúzását. Van bármi ötleted arról, hogy ki készíthette a fotót? Anya testvére, Heloise ott volt aznap, rám vigyázott, de valahogy nem tudom elképzelni fényképezőgéppel a kezében. Azt hiszem, ez az első családi fotónk. Neked adom. Nekem megvan a saját fényképem arról a napról, amikor hazavittek.

Természetesen üdvözlet Stewartnak is a te szerető nővéredtől,

Sybiltől

Utóirat: Felix, tegnap este történt egy kis baleset. Tényleg semmi az egész, és jól vagyok, de a Cadillacet műhelybe kellett vitetni. Komolyan mondom, inkább csak kellemetlenség volt, nem más.

2012. június 2.

Kedves Mr. Lübeck!

Köszönöm a gyönyörű fehér rózsákat, amiket a verandámon hagyott a születésnapomon, május 29-én. Emellett ma reggel megkaptam a hangpostaüzenetét is. Tegnap este taxival jöttem haza, mert volt egy kisebb autóbalesetem, de már minden intéződik.

Üdvözlettel,

Sybil Van Antwerp

Ms. Ann Patchett

A Parnassus Books címén

3900 Hillsboro Pike

#14

Nashville, TN 37215

2012. június 2.

Kedves Ann!

Azért írok, hogy gratuláljak a legújabb regényéhez, az Útvesztőkhöz, amit a születésnapomra kaptam meg az öcsémtől. Reggel fejeztem be. Ma szombat van, csütörtökön kezdtem bele a könyvbe, és ez már önmagában is árulkodó dolog, amit persze ön nem érthet, hiszen nem ismerjük egymást. Habár vadidegenek sem vagyunk, mivel egy ízben már írtam azután, hogy elolvastam az első sikerkönyvét, az Életszonátát, még az évezred legelején, és ön válaszolt, elismerően szólt arról, hogy milyen szép a kézírásom, emellett arra biztatott, hogy szólítsam a keresztnevén. Talán még emlékszik – vagy mégsem, attól függ, hogy hány levelet kap és olvas rendszeresen –, megírtam, mennyire élveztem az Életszonátát, de ez az új könyv még annál is jobb. (A tisztánlátás kedvéért hozzá kell tennem, hogy akkor is írtam önnek, amikor elolvastam a rákövetkező regényét, a Fusst, csak nem kaptam rá választ, de nem gond, ne is törődjön vele.)

Egy átlagos hosszúságú regényt általában négy nap alatt olvasok el, de az Útvesztőknél szinte faltam az oldalakat… az egzotikus amazóniai táj és azok az okos, rendkívül összetett női szereplők, dr. Singh és dr. Swenson! Hogyan szerzett ilyen alapos ismereteket ezekről a dolgokról… az Amazonasról meg a gyógyszerkutatásokról? Talán elutazott oda? Amikor szóba került a fakéreg, azon kaptam magam, hogy eltöprengek a tények és a fikció arányain. Na és a jelenet, amelyben a hatalmas kígyó a vízből felsiklik a csónakra, és izmos testével rácsavarodik a gyermek Easterre, miközben az amerikaiak rémülten bámulnak… ennek a jelenetnek a néma csendje kifejezetten filmbe illő. Levegőt sem vettem, míg azt az öt vagy több oldalt olvastam. És persze dr. Swenson! Terhesnek lenni az ő korában (az én koromban! Dr. Swenson hetvenhárom éves, ahogy én is)! Amikor a végén elhozzák a kisbabát, hát abba beleborzongtam, de csodálatos volt egy ilyen korú, ennyire bonyolult személyiségű nőről olvasni, aki merészen intelligens, méltóságteljes, ám közben megvannak a maga hibái… egyik réteg a másikra rakódik. Nem vagyok tudós, jogi területen dolgoztam, de bizonyos szempontból magamat láttam benne. Azok a gyötrelmes erkölcsi dilemmák, amelyek miatt az olvasó megítéli. A meghökkenés, amit az ember az élete ezen szakaszában tapasztal – egyfajta döbbenet, amely azonban zavart értetlenség is, és azt hiszem, ez valamiféle aggodalomhoz vagy félelemhez vezet. Hogyan jutottunk ide? Hogy lehetséges? Rosalie-val, a sógornőmmel könyveket csereberélünk, és biztosan tudom, hogy ezt a regényt imádni fogja, szóval épp tökéletes lesz.

Ha valaha Annapolisban járna, kérem, jusson eszébe, hogy boldogan látnám vendégül. Van egy kis házam egy bájos, régi városrészben, tudja, olyan helyen, ahol a házakat rendes kertek veszik körül, bennük hatalmas, öreg fák. Egy földnyelvre épült, és az emeleten van egy szép nagy vendégszoba saját mosdóval meg manzárdablakkal, amely a Severn folyó felé néz, úgyhogy onnan rálátni a hajókra, a szemközti part masszív házaira, és az ablak alatt ott a kertem, amit szépen rendben tartok. Egyedül élek, emellett tényleg csak akkor megyek fel az emeletre, ha rendet kell rakni a vendégeim után, úgyhogy a világon senki sem zavarná, és szerintem nagyon kényelmesen meglenne ott. Én ugyan nem vagyok író, de azt hiszem, egy ilyen helyen jól lehet regényeken dolgozni, úgyhogy még egyszer: ha valaha erre jár, szívesen látom. Washington DC alig kőhajításnyira van.

Hát akkor a következő könyvéig (vagy a látogatásáig), baráti üdvözlettel,

Sybil Van Antwerp

(folyt. 2012. június 2. A korábban teleírt, elküldetlen lapok mind ott vannak a fiókban.)

Összetörtem a kocsit. Épp egy előadásról jöttem a könyvtárból, este volt, és nekimentem egy alacsony betonfalnak. A szerelő szerint az autó valószínűleg javíthatatlan. Fizikailag jól vagyok, de szörnyen megrázott a dolog. Szörnyen megrázott. Nyilván maga a baleset is – az a hang, amivel a Cadillac ócskavassá zúzódott –, de azért is, mert ami történt… ami történt… Nem is tudom… én nem… Hát…

Azt hiszem, az úgy volt, hogy éppen kifelé gurultam a könyvtár parkolójából, tudod, a kivilágított részről egyenesen bele a sötétségbe, és… és nem igazán tudom, hogy mi történt. Úgy vezettem, ahogy mindig, lassan, biztonságosan, de aztán valami… Nem emlékszem pontosan, de úgy gondolom, hogy egyszer csak váratlanul nem láttam semmit. Nem láttam! De hát hogyan? Az az idő… egy pillanat volt, vagy percekig tartott? Mintha az életem egy film lett volna, amiben elsötétül a kép, ugye, de nem vagyok biztos benne, és ez zavar. Nem vagyok biztos benne, hogy a látásom miatt lett az a fekete szakadék. Nem olyan volt, mintha behunytam volna a szememet… inkább olyan, mintha az az idő egyszerűen kitörlődött volna a fejemből… egészen az ütközésig. Történt már velem hasonló dolog korábban is… ez a kitörlődés-érzés. Épp ezért félek. Hogyan fordulhat elő ilyesmi? Csikó, szerintem elkezdődött… a látásvesztés. Gondolom, csak erről lehet szó. Az elgondolás szintjén már egy ideje tisztában vagyok vele, hogy meg fogok vakulni, de csak eshetőségként tudtam. Most nagyon úgy fest, hogy a megvakulás folyamata elkezdődött, és így fog lezajlani… de nem számítottam rá, hogy ilyen lesz. Hogy ilyen zavarodottsággal jár.

A kocsit elvontatták, én taxival jöttem haza, aztán egész éjjel nem aludtam, csak ültem, és rettegtem a sötétségtől. Féltem lekapcsolni a villanyt.

Rémálmaim vannak. Ezt talán már említettem. Ezekben a rémálmokban még látok, de közben azt is tudom, hogy valami módon vak vagyok. Kinézek az ablakon a vitorlásokra, de elmosódott a körvonaluk… vagy tisztában vagyok vele, hogy nappal van, csak éjszakának látszik. Vagy a kertben vagyok, és nem ismerem fel a virágokat – azon töprengek: ez meg micsoda? Vagy rápillantok egy regény lapjára, és semmi értelme a betűknek, a szavaknak. De a legrosszabb álmomban – és ez újra meg újra előjön – leülök az asztalomhoz levelet írni, és ott egy köteg levélpapír, ott vannak a tollaim, ott vannak a borítékok, én meg oda-odakapok hozzájuk, mint valami macska, de semmit sem tudok megfogni. Esetleg felveszem a tollat, és úgy lóg a kezemben, mint egy szál főtt tészta. Amikor a papírhoz nyomom, elhajlik vagy szétesik. Az álomnak van egy olyan változata, amiben egész addig eljutok, hogy tintanyomot hagyok a papíron, de semmi értelme… nem tudok írni, csak ákombákomokat firkálok. A rettegés így képzelteti el velem a vakságot. Az ember azt hinné, hogy az effajta rémálmokban valamilyen fekete űr jelenik meg… mert gondolom, majd az is bekövetkezik… bár ha fekete űrről álmodnék, akkor gondolom… akkor nem álmodnék semmiről. Egyszerűen csak aludnék, de gyanítom, hogy az életem ezen pontján már sosem alszom úgy, hogy ne álmodnék közben, az agyam túlságosan telítődött. Túl sok minden kísérti.

Dr. Jameson, a szemész azt mondja, hogy ha ez az állapot megjelenik, akkor talán egy év, talán tíz év, mire teljesen megvakulok, és közben hol jobb lesz a helyzet, hol rosszabb. Időpontot kell kérnem hozzá. Ma elintézem. Még senkinek sem beszéltem róla, csak Rosalie-nak meg a kis Harrynek, akit korábban már említettem… a kisfiú, akivel havonta levelet váltunk, hajdani kollégám, James Landy bíró fia. Ó, és írtam róla Joan Didionnak, az írónőnek. Bruce-nak és Fionának még nem szóltam.

CÍMZETT: alicelivingstonnagyi@yahoo.com

FELADÓ: sybilvanantwerp@aol.com

DÁTUM: 2012. június 2. 13:00

TÁRGY: A kertbarát klub június 4-i összejövetele

Kedves Alice!

Fájlalom, de le kell mondanom a részvételt a kertbarátok jövő hétfői, június 4-i összejövetelén. Sajnálom, hogy lemaradok a talaj pH-járól és ennek a hortenziák növekedésére gyakorolt hatásáról szóló előadásról, de ebben az időpontban van egy megbeszélésem, amit nem tudok elmozdítani.

Várom a júliusi összejövetelt.

Mellesleg megjegyezném, amennyiben a hétfői (június 4-i) összejövetelen szavazásra kerülne, hogy a vasárnapi iskola helyiségéből költözzünk át a templom alagsorába, mert így többen beférnek, úgy a szavazatom egy nagyon nyomatékos NEM. A klubban már így is annyian vagyunk, hogy minden nehézkessé válik. A csevegésre szánt negyedóra olyan zajos, hogy a saját hangomat sem hallom. Emellett az alagsor dohos, valószínűleg csupa penész, és a gyülekezeti tanács egyelőre nem rangsorolta a szükséges javításokat, amelyek a helyiséget használhatóvá tehetnék.

Szívélyes üdvözlettel,

Sybil Van Antwerp

CÍMZETT: sybilvanantwerp@aol.com

FELADÓ: Fiona.VanAntwerpBeau@cgemepiteszek.com

DÁTUM: 2012. június 25. 03:31

TÁRGY: Szia Sydney-ből

Anya, tegnap este végre sikerült beszélnem Bruce-szal, akitől azt hallottam, hogy összetörted a Cadillacet. Erről miért nem szóltál, amikor sms-eztünk? Bruce szerint valami korlátnak(??) mentél neki, de jól vagy(??). Nem láttál rendesen, vagy összezavarodtál valami miatt? Ez… ez annyira nem vall rád. Bruce mondta, hogy minden rendben van veled, és nem kell orvoshoz menned, de Walttal úgy gondoljuk, hogy talán nem ártana kivizsgáltatni magadat. Nem ugráltatni akarlak, csak aggódom.

Tudom, Bruce felhozta, hogy esetleg közelebb költözhetnél hozzá. Gondolkodsz rajta? Így könnyebben látogathatnád Bruce-t, Marie-t és a gyerekeket, és Bruce mondta, mennyire szeretné, ha a közelükben lennél. Egy kicsit utánanéztem, és a házuktól pár mérföldre van egy tényleg nagyon helyes kis nyugdíjas közösségi település, a neve Boldogdomb (kattints a linkre). Az önálló kis házaikban (van kert) meg a társasházi lakásaikban (nincs kert) is akad üresedés. A fizetési mód komplikáltnak tűnik, de a házadat jó áron el tudod adni, mert a vízparti telkek iránt óriási a kereslet. Ha ez segít, szívesen telefonálok párat, hogy információt gyűjtsek. Esetleg elgondolkodhatnál rajta.

Július végén már megint Londonban leszek, akkor telefonálhatnánk. Most bonyolult lenne a zsúfolt időbeosztásom és az időeltolódás miatt. Hamarosan beszélünk,

Fiona

Ms. Van Antwerp

17 Farney Rd.

Arnold, MD

21012

2012. július 1.

Kedves Ms. Van Antwerp!

Köszönöm, hogy a múltkori leveléhez mellékelte azt a Rejtvények haladóknak című könyvet. Nagyon tetszik, és három kivételével már az összes titkosírást megfejtettem. Hogy van? Szerzett újat az összetört kocsi helyett? Én nagyrészt jól vagyok. Júniusban a következő dolgok történtek:

1.Kilencévnyi könyörgés után a szüleimtől kaptam egy kiskutyát (VÉGRE!). Lány kutya, golden retriever, és Thornak neveztem el a kedvenc görög istenem, a háború istene után.

2.A hálaadási szünetben elutazunk Botswanába egy szafarira, mert a nővérem, Susannah ott dolgozik a Békehadtestnél.

3.A tudományos bemutatón második helyezést értem el. Köszönöm, hogy segített a projektem leírásával. A zsűri a kutatásomat hibátlannak tartotta, de volt egy nálam fiatalabb lány (hatodikos! hihetetlen!), aki megépített egy egész robotbálnát, ami a vízben is tud úszni. Anyu szerint egész biztos, hogy a szülei segítettek neki, mert az apukája mérnök, és nekem nem segítettek a szüleim, amire büszkének kéne lennem, szóval érezzem úgy, mintha első lettem volna, ami hülyeség, mivel nem én nyertem… de azért egy kicsit egyetértek anyuval.

4.Dr. Laura, a pszichiáterem Alaszkába költözik, mert áthelyezték a férjét, aki egy olajtársaságnál dolgozik, ami ellenszenves dolog, és ezt meg is mondtam neki. Lett egy új pszichiáterem, dr. Oliver, és nagyon utálom. Büdös a szája, a feje búbján hámlik a bőr, meg van rajta egy hatalmas, undorító var is, és ahányszor lehajtja a fejét, hogy lejegyezzen valamit a noteszébe, mindig ezt látom, és hánynom kell tőle. Nagyon igyekszem, hogy ne tegyem szóvá, és mielőtt bemegyek hozzá, anyu mindig azt mondja, hogy ha nem szólok róla, akkor utána jutalomképpen választhatok magamnak egy csokit a 7-11 boltban. Az első alkalommal sikerült is, nem volt semmi probléma, és kaptam egy Twixet. Dr. Laura mellett nem éreztem magam annyira furának, mint amilyen tényleg vagyok, de dr. Oliverrel még annál is furábbnak érzem magam, mint amilyen vagyok (azt hiszem).

Alig várom, hogy július 15-én megkapjam a levelét. Azt szeretném kérni, hogy nézzen körül az antikváriumában, hátha van még olyan régifajta sci-fi, mint amit karácsonyra küldött, egész pontosan H. G. Wells könyvei.

Baráti üdvözlettel,

Harry Landy

Utóirat: Megőrzöm a „köveit”. Én is szeretem ezt a kódszót használni a „titkok” helyett. Nagyon jó kőtartó vagyok ám. Nem mondtam el senkinek, apunak sem, másnak sem, hogy meg fog vakulni. Egyébként miért titok?

Utóirat 2: Gondolja, hogy Obama elnök másodszor is nyerni fog?

Sybil Van Antwerp

17 Farney Rd.

Arnold, MD 210112

Amerikai Egyesült Államok

2012. július 18.

Syb,

Franciaország mesés! Nem tudod, mit hagysz ki! Stewart egész nap fürdőnadrágban heverészik, és magazinokat olvas, éjszaka pedig főz. Maga a megtestesült boldogság! Én mindennap dolgozom egy kicsit a Timesnak szánt sorozaton és biciklizem (csak kényelmes tempóban, nehogy azt képzeld, hogy megerőltetem magam), aztán délutánonként elmegyek a boltba kenyeret meg sajtot venni. A kaja meg a bor ellenére újra karcsú vagyok.

Jól fog állni neked az ősz haj (remélem, inkább ezüstös lesz), de ne vágasd le azonnal – túl sok lenne egyszerre a megrázkódtatásból. Javasolnám, hogy maradjon a vállig érő hossz.

Jobban tennéd, ha nem mondanál ilyeneket a lányodnak a házasságáról, mivel már így is épp eléggé feszült a viszonyotok – a saját házasságod micsoda pöcegödör volt, pedig te aztán minden este hatra hazaértél a munkából. Más időket élünk, és bőven akadnak nők, akik csak a negyvenes éveikben vállalnak gyereket.

A fotó csodás. Köszönöm szépen. Bekereteztem, kitettem itthon a szalonban, és minden barátom imádja. A kiejtésemet hallva el sem hiszik, hogy ír vagyok. Amikor veszem a fáradságot, és alaposabban belegondolok, akkor tényleg látom, micsoda óriási dolog, hogy két hozzánk hasonló árva Stone-ékhoz került, és olyan otthonban nőhetett fel, ahol szobalány volt. Ez egy igazi, váratlan meggazdagodásról szóló mese. Ahhoz képest, hogy a képen kilencéves vagy, elég bölcsnek tűnsz, de mint mindig, nagyon komoly képet vágsz. Az a helyes kis bubifrizura, a papucscipő, a pulóver – akár egy játék baba. És az arckifejezésed! Haláli. Az az éber tekintet, meg ahogy összepréseled az ajkadat. Úgy érzem, mintha tisztán emlékeznék rá, hogy milyen voltál gyerekkorodban, pedig ez ki van zárva. Hiszen csak a fotókról ismerlek.

Jövő héten Párizsba megyünk, hogy megnézzünk néhány színházi előadást.

Xxxx,

Felix

Majd elfelejtettem, minden rendben a kocsival?

Rosalie Van Antwerp

33 Orange Lane

Goshen, CT 06756

2012. augusztus 10.

Drága Rosalie!

Már egy ideje nem hallottam felőled. Vártam, hogy válaszolj a legutolsó levelemre, de nem várhatok örökké. Belátom, hogy a te életed mozgalmas, és nem olyan csendes, mint az enyém, úgyhogy újra csak megalázkodom, és írok. Megérkezett Paul új kerekesszéke? És Lars hogyan tartja magát?

Hadd meséljem el a saját hálátlan gyerekem legújabb húzását. Talán emlékszel, említettem, hogy volt egy kis autóbalesetem. Azóta már minden elrendeződött, és egyébként is ideje volt lecserélni a kocsit, úgyhogy most egy modern Volkswagen Bogarat vezetek (nagyon futurisztikusan fest, gyönyörű piros színe van), erre majdnem egy hónappal az egész ügy után kapok a lányomtól egy e-mailt. Mivel épp nem Londonban van, hanem Ausztráliában, Sydney-ben, az e-mail hajnali négykor érkezik meg, és a lényege annyi, hogy A VILÁG MÁSIK FELÉN értesült a bátyjától arról, hogy összetört a kocsim, és számos remek tanácsa van számomra, amelyek közül az egyik legfontosabb, hogy adjam el a házamat (amit Fiona ősréginek és korszerűtlennek tart), és költözzek be egy idősotthonba. Az anyagi biztonságom érdekében javaslatot is tesz – PONTOSAN ezért nem osztottam meg soha a gyerekeimmel, hogy fillérre mennyi a pénzem. Úgy tűnik, ők ezt kitárgyalták a hátam mögött. Ami azt illeti, valamikor a nyolcvanas évek vége felé Guy-jal volt egy ügyünk a bíróságon, egy nálam alig valamivel idősebb nő BEPERELTE A GYEREKEIT, mert rábeszélték, hogy adja el a házát, és bedugták valami helyre, ami nem annyira idősotthon volt, mint inkább börtön vagy elmegyógyintézet. Patkányok a vécékben, csupa ilyesmi. Tiszta pokol lehetett a nő számára. Még mindig látom magam előtt… Elizabeth Franklinnek hívták, olyan picurka teremtés volt, és amikor kiült a tanúk padjára, felmutatta a kézitáskáját, amit éjjel megrágtak a patkányok. Soha, de soha nem hittem volna, hogy ez megtörténhet velem, hogy a saját gyerekeim ezt tehetik. Biztosan érdekel, hogy mit válaszoltam: semmit. Fiona hazatért Sydney-ből, múlt héten felhívott… de mivel láttam, hogy ő keres, hagytam, hadd vegye fel az üzenetrögzítő. Pimasz egy kölyök, annyi szent. Akkora az önbizalma, hogy a Titanic is elsüllyedne tőle. El tudod képzelni? Nincs a világon semmi dolga az életemmel, akár egy másik bolygón is élhetnék, ha szerencsém van, találkozunk egyszer egy évben, és akkor jön azzal, hogy ideje beköltöznöm egy vadonatúj idősotthonba Falls Churchben! Nahát… erről szó sem lehet.

De van valami más is. Amikor elolvastam az Útvesztőket, írtam Ann Patchettnek, és tegnap reggel már itt is volt a válasza a beérkezett levelek között! Egy imádnivaló kis képeslap, egy kutya van rajta. Mindig örülök, ha kapok valamiféle választ. Most Abraham Verghese (meg kellett néznem, hogy írja a nevét) könyvét olvasom, a Könnyek kapuját. Nagyon hosszú. Te mit olvasol?

Szeretettel,

Sybil

James Landy bíró úr

98 Dumbarton St. NW

Washington, DC 20007

2012. szeptember 3. (a munka ünnepe)

Kedves James!

Kezdjük a legfontosabbal: hogy van Harry? Az utolsó leveléből ítélve szörnyen mélabús. Nagyszerű, hogy végre szereztél annak a gyereknek egy kutyát, de szerintem másik terapeutát is kellene keresned e helyett a dr. Oliver helyett. Harry szavaiból úgy vettem ki, hogy förtelmes alak. Biztos vagy benne, hogy nem pedofil? És ha már felmerült… tudod, szerintem Harrynek nincs szüksége pszichoterapeutára. Ez annyira jellemző a nemzedékedre: van valaki, aki abszolút zseniális, mire azonnal problémát csináltok belőle.

Na, biztos hallottad már, de ha mégsem, vagy ha másokkal együtt te is lehúztad magad a klotyón, és nem fizetsz már elő rendes újságra (NYOMTATOTT, megfelelően szerkesztett újságra, amiben nem villog semmiféle reklámmocsok), úgyhogy csak az interneten láttad, mellékelem a nekrológot. (Guy a hétvégén meghalt.) A cikk eléggé semmilyen, felvizezett, jól érzékelhetően semlegesen akar fogalmazni, nehogy valami politikai vitát kavarjon, de a fénykép szép, a háttérben a bírósággal. Azt hiszem, a sajtóban ugyanez a fotó jelent meg Guy nyugdíjba vonulásakor. Nagyon disztingváltnak néz ki rajta. Ha belegondolok, hogy akkoriban milyen rozogának láttam, haha, és most majdnem annyi idős vagyok, mint ő volt a képen.

Meglátogattam… ó, nem is tudom, talán néhány hónapja lehetett. Tudod, hogy általában nem utazom sehová. Vannak helyek, ahová el-elugrom, de nagyobb útra nem megyek. Tavaly kaptam Bruce-tól egy GPS-t a kocsiba, ami még beszél is az emberhez. Neked is van? Nagyon ügyes holmi. Beírod a címet, egy tapadókoronggal a szélvédőhöz erősíted az eszközt, utána pedig már egyfolytában látod a térképen, hogy hol vagy, és egy hang brit kiejtéssel közli veled, hogy „fordulj balra, harminc méter megtétele után fordulj jobbra”, szóval nem lenne nehéz használni, mégsem teszem. Fogalmam sincs, miért nem, de mindegy is, a lényeg, hogy meglátogattam. (Mármint Guy-t. Az elmúlt években szinte folyamatosan az öbölbeli házában élt.) Át kellett autóznom a Chesapeake-öböl hídján. Meg kell mondanom, gyűlölök áthajtani azon a hídon. Mindig is gyűlöltem. Hat és fél kilométer hosszú, és olyan magas, hogy beleszédülsz, úgyhogy mindig erősen markolom a kormánykereket. Ó, a fiaim annyira viccesnek tartották, hogy sosem beszélek, miközben átmegyünk a hídon. Na mindegy, úgy fél órát üldögéltünk Guy-jal, aztán elfáradt, és őszintén szólva már messze nem volt önmaga. Pokoli dolog, ha az ember elveszíti az értelmi képességeit. Guy sosem felejtett el egyetlen ügyet sem, soha, de aztán jöttek tavaly a sztrókok meg a szívroham. Ha belegondolok azokba az évekbe, a közös ügyekbe, a közös emlékekbe. Őszintén szólva, gyűlöltem ezt a látogatást, nagyon felkavart. Amikor megérkeztem, először megpróbált felszedni, mintha valami lakásra hívható prosti lennék, de egy idő után kezdett oszlani a homály. Mondott valamit a bíróságról, és ebből tudtam, hogy fejben kezd már visszatalálni. Igazából Liz miatt mentem. Azóta nem beszéltem vele, de világos volt, hogy Guy nem húzza már sokáig. Édes istenem, remélem, hogy nem érem meg a kilencvenhármat. Kész rémálom.

A Sun tegnap közölt róla egy terjedelmes írást, és most kapaszkodj meg, de Alex Toole RÓLAM írt a Mi van mostanában…? című rovatában (nem fogod elhinni): „Mi van most Sybil Van Antwerppel?” Hát tudod, amikor megláttam a nevemet az újságban, levegő után kapkodtam. Komolyan, micsoda abszurd ötlet! El tudod képzelni? (Én nem tudtam volna. Soha az életben. Micsoda ostobaság!) Az újságíró azt állította, hogy megpróbált kapcsolatba lépni velem – dehogy próbált, de ha megtette volna, akkor sem méltatom válaszra. Marhaság az egész, de azért vettem néhány pluszpéldányt az újságból, hogy el tudjam küldeni a nekrológot meg a többit a gyerekeknek, Felixnek satöbbi, úgyhogy mellékelek egyet a gyászjelentéssel, mert tudom, hogy TE élvezni fogod.

Hogy van Marly? Hogy vannak a lányok? Harry említette, hogy Afrikába készültök. Gondoskodj róla, hogy rendben meglegyenek az oltásaitok. És milyen Washington? (Ha őszinte akarok lenni, az én szememben Washington olyan, akár egy lángban álló vurstli, de ebben nincs semmi újdonság. Azt azért be kell vallanom, meglep, hogy mennyire rokonszenvezek Obama elnökkel. Kivételes szónok. Azt is szívesen hallgatnám, ha a telefonkönyvet olvasná fel.) Én jól vagyok. Látod, ez lett belőlem: egy vénasszony, aki a kertészkedésről ír beszámolókat, miközben te a világ központjában apait-anyait beleadsz, hogy a hajó rendben haladjon tovább.

Nagyon jó lesz viszontlátni téged, feltéve, hogy eljössz a temetésre. Az újság szerint elhalasztják a szertartást, ami őszintén szólva hebehurgyaság. Nem lehet a halottakat ilyen átmeneti állapotban hagyni… no de senki sem kérte ki a véleményemet.

A régi barátsággal,

Sybil

Melléklet:

Mi van mostanában Sybil Van Antwerppel?

Baltimore Sun Véleménycikk

Alex Toole, tárcaíró

Elhunyt Guy D. Donnelly bíró úr, akinek a lakóhelye a marylandi Frederick és a marylandi St. Michaels volt. Donnelly bírót sokan ismerhették, hiszen huszonnyolc éven át (1971–1999) dolgozott Maryland állam Frederick megyei kiszálló bíróságán: józan, meggondolt, szófukar férfi volt, aki kristálytiszta ítéleteket hozott, tisztelték mind a védelem, mind a vád képviselői, és híres volt a feminista gondolkodásmódjáról. Más szóval: modern korunkban unikornisnak számított. A halál az otthonában érte, és két szeretett nő volt mellette, a felesége, Elizabeth és a lánya, Nancy Louise (férjezett nevén Young). De mi van mostanában egy másik nővel, aki fontos szerepet játszott az életében?

Ez a nő újra meg újra felbukkant a Donnelly életére és bírói pályafutására vonatkozó kutatásom során, a neve elhangzott minden interjúban, a kezdőbetűi ott vannak minden bírósági iraton, az arca visszanéz ránk a tárgyalásokon született rajzokról, apró termete, szemüvege, még takaros körömcipője is látható a fotón, amely akkor készült, amikor a bíró épp elhagyta a tárgyalótermet a nagy indulatokat kavaró Maryland állam kontra James Ross ügyben, egy gyilkossági esetben, amely 1982-ben országos hírűvé vált. Sybil Van Antwerpről köztudott volt, hogy majdnem harminc éven át dolgozott bírósági fogalmazóként Donnelly bíró mellett. 1999-ben ugyanazon a napon vonultak vissza, és igen kevés információ lelhető fel arról, hogy a bíró mellett betöltött szerepén túl kicsoda is Sybil Van Antwerp. Sőt, kifejezetten úgy tűnik, mintha egyszerűen köddé vált volna.

A következőket lehet tudni róla: Van Antwerp 1967-ben évfolyamelsőként végzett a Virginiai Egyetem (UVA) jogi karán, egy évvel azután, hogy ítélet született a Thackeray Felszerelések kontra Harold Boyne perben, ahol a rendkívüli igénybevételt jelentő, nagy nyilvánosságot kapó ügyben az áldozatokat az akkor még ügyvédként praktizáló Guy Donnelly képviselte. Emlékeztetőül: az ügy lényege az volt, hogy a haditengerészet hajóin azbesztet használtak égéskésleltetőként, ami haditengerészek százainál okozott azbesztózist évtizedekkel a katonai szolgálatuk után. Donnelly felkapott ügyvéddé vált, több megbízása támadt, mint amennyivel el tudott volna boldogulni, ezért társat keresett. Egy közeli barátja, a UVA jogi karának egyik tanára, maga is hajdani ügyvéd, kapcsolatba lépett vele, és azt javasolta, hogy Donnelly vegye maga mellé az éles eszű, jó természetű, kivételes munkabírású Sybil Van Antwerpet.

Így alakult meg a Donnelly és Van Antwerp Ügyvédi Iroda, és azok közül, akikkel beszéltem, többen is megjegyezték, hogy a két ügyvéd azonnal megtalálta a közös hangot. A Donnellynél húsz évvel fiatalabb Sybil Van Antwerp igen hamar egyenrangú munkatárssá vált. Minden ügyön együtt dolgoztak. Elizabeth Donnelly szerint: „Mintha közös agyuk lett volna. Guy Sybilen tesztelte a gondolatait, számára ő volt a józan ész hangja. Egyenlők voltak. Mindig azt mondták, hogy Sybil a munkahelyi felesége. Amit nem is bántam, Guy-nak szüksége volt rá.”

Guy Donnellyt 1971-ben kinevezték a Frederick Megyei kiszálló bíróságra. Sybil Van Antwerpnek döntenie kellett arról, hogy három kisgyerek nevelése mellett egyedül viszi tovább az ügyvédi irodát, amelyet ketten építettek fel, keres egy új társat, vagy állást próbál találni egy másik munkaközösségben. Végül egy negyedik lehetőséget választott: Donnellyvel tartott. Elhagyta a komoly presztízzsel bíró ügyvédi irodát, a munkával járó rengeteg pénzt, és beállt Donnelly mögé, mint egyszerű bírósági fogalmazó. Abban az időben megjelent egy cikk a Washington Postban, amelyben az újságíró megemlíti, hogy nyilatkozatot kért Van Antwerptől, de csak elutasításban volt része. Hamarosan megszüntették a közös céget, és Van Antwerp fogalmazóként követte Donnellyt a bíróságra.

„Mindenki megdöbbent” – nyilatkozta Watts Doyle, a Ridley, Doyle, Mack & Loughlin vezető munkatársa, egyben Donnelly és Van Antwerp barátja, amikor sikerült telefonon elérnem Key Largón, ahol a nyugdíjas éveit tölti. „Ilyesmit egyszerűen nem szoktak csinálni. A fogalmazókat rosszul fizetik, és Sybil akkor már nagyon sikeres ügyvéd volt. Eléggé meglepődtünk. De tényleg mindannyian… bár bizonyos szempontból talán mégsem, mert el sem tudtuk volna képzelni, hogy ők ketten különváljanak. Butch és Sundance.” Később még hozzátette: „Egy általuk megfogalmazott állásfoglalás… egyértelmű volt, világos, mint a nap. Ha az ember csak egy kis időt töltött a társaságukban, akkor is azonnal látta, hogy intellektuálisan tökéletesen kiegészítik egymást. Egy zárt áramkör. Egy duó. Nem volt senki, akit Guy annyira tisztelt volna, mint Sybilt. Sokan mondták, hogy ha Sybil férfinak születik, akkor ő lett volna a bíró. Zseniális volt.”

Guy D. Donnelly bíró elképesztő életének és munkásságának felidézése közben önkéntelenül is eszembe jut ünnepelt fogalmazója. Pontosan milyen lehetett a munkakapcsolatuk? Emellett felmerül még egy kérdés: bármilyen meghatónak, bármilyen idillinek is tűnik ez a tökéletes együttműködés, vajon szabad-e megosztani a bírói hivatást? Másképpen megfogalmazva: az igazságügyi struktúra természetéből eredően nem épp az a lényeg, hogy az ítélet egyetlen kinevezett vagy megválasztott egyénre van bízva?

Van Antwerp a nyugalomba vonulását követően teljesen eltűnt a nyilvánosság elől, bár úgy tartják, hogy Annapolisban vagy a város környékén él. Igyekeztem felvenni vele a kapcsolatot, bevetettem minden erőforrásomat, de nem találtam meg sem a telefonszámát, sem az e-mail-címét.

Tartalom

A levélíró

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

ISBN 978 963 604 844 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License