Hartmut
Rosa

Vallás és
demokrácia

Rezonanciaelméleti
megfontolások
a nyilvánosságról
– részlet –

Fordította Görföl Tibor

A könyv megjelenését a kiadói program keretében a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A fordítás a következő művek alapján készült:
Hartmut Rosa: Demokratie braucht Religion.
© 2022 by Kösel Verlag,
a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany
Hartmut Rosa: Leerer Echoraum oder transformatives Antwortgeschehen? Resonanztheoretische Überlegungen zum Verhältnis von Öffentlichkeit und Religion. In Öffentlichkeiten.
Innsbruck/Wien, Tyrolla, 2018
Charles Taylor: Preface. In Democracy Needs Religion.
Cambridge (UK) / Hoboken (USA), Polity Press, 2024

Hungarian translation © Görföl Tibor, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Utószó © Görföl Tibor, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 355 7

Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Előszó

Korunk civilizációja soha korábban nem látott mértékben vonta ellenőrzése alá a természeti környezetet. Egyre inkább tudatára ébredünk mind a környezet emberi uralásának, mind lehetséges (és katasztrofális) veszélyeinek. Csakhogy igen nehéz leépítenünk a világhoz fűződő instrumentális viszonyulásunkat.

Nem csupán arról van szó, hogy ragaszkodunk ahhoz, amit elértünk. Ez a természettel kialakított viszony látványos fejlődést eredményezett, s egyre több olyan árut és szolgáltatást bocsátott rendelkezésünkre, amely fontos számunkra. Azt is figyelembe kell vennünk, hogy ha már elhelyezkedtünk a fejlődés vágtázó lovának nyergében, nagyon nehéz leszállnunk.

Az előző évtizedben kiadott úttörő könyveinek lapjain Hartmut Rosa elénk tárta társadalmaink és gazdaságaink néhány olyan vonását, amelyek igencsak megnehezítik, hogy új utakat kezdjünk járni. Az egyik legfontosabb ilyen vonást „dinamikus stabilitásnak” nevezi: a mai ipari társadalmak csak akkor tudják megőrizni állandóságukat, ha növekednek, és egyre gyorsabb ütemben haladnak előre.

Ez a tendencia elválaszthatatlan a globalizált kapitalista gazdaságtól. A globalizáció lehetővé teszi, hogy olcsóbban állítsunk elő és adjunk el termékeket, természetesen több vásárlónak is. Mi, a gazdag nyugati országok polgárai úgy tudunk élni ezzel a lehetőséggel, hogy egészében vagy részben a kevésbé jómódú ázsiai országokba helyezzük át a termelésünket. Ehhez azonban hatalmas összegeket kell befektetnünk a szállításba: konténerekre, hajókra, kikötőkre van szükségünk. Máskülönben gazdaságunk szép lassan leáll – amit pontosan megfigyelhettünk a világjárvány után, amikor hiányok és problémák jelentkeztek az ellátási láncban. A kereskedelmi fejlődés kikényszerítette a szállítási eszközök fejlesztését.

Ám a fejlődés nem csupán ilyen módon idéz elő további fejlődést. A gazdasági növekedéssel párhuzamosan egyesek szakmai képességei iránt viszonylag csökkenni kezd a kereslet, másféle képességek iránt pedig növekszik. Az embereket át kell képezni (vagy új munkapiaci szereplőknek kell elsajátítaniuk az új kompetenciákat). Ha a gazdaság nem tartja a lépést ezen a területen, nemcsak visszaesés lehet a következménye, de a munkanélküliség mértékének emelkedése is, amit széles körű elégedetlenség követhet, veszélyeztetve a társadalmi és politikai stabilitást.

Így tehát a növekedés további növekedést kényszerít ki. E téren rendszerszintű mechanizmusok működésének lehetünk tanúi. És a szubjektív vonatkozásokat még meg sem említettük: a tömegtermelés arra csábíthat minket, hogy egyre több mindent szerezzünk meg magunknak, bútorokat, könyveket, hanglemezeket, okostelefonokat; az olcsó légi közlekedés arra késztet, hogy olyan egzotikus helyekre menjünk nyaralni, amelynek felkeresése addig meg sem fordult a fejünkben.

Hartmut Rosa áttekintette e folyamatok néhány negatív következményét. Ha több mindenre nyílik lehetőségünk, akkor hajlamosak vagyunk jóval több dologba belefogni, többet utazunk, többféle feladatot vállalunk. Közben állandóan időzavarral küszködünk, túlterheltek vagyunk, és próbáljuk utolérni magunkat, igyekszünk nem lemaradni. Tennivalóink listája olyan hosszú, hogy gyakorlatilag lehetetlen elvégezni mindent, amit tartalmaz. Emiatt gyakran lép fel kiégés, amely korunk igen elterjedt rákfenéje.

De a sajátos pszichés katasztrófákon, így a kiégésen túl Rosa arra is fel kívánja hívni a figyelmünket, hogy mindeközben elrekesztjük magunkat a legmélyebb, legfontosabb emberi teljességtől. Miközben eszelősen ellenőrzésünk alatt próbálunk tartani mindent, már nem vagyunk megszólíthatók, nem érint meg minket a világ, amelyet megtapasztalunk; nem szólít meg minket például a zene, a költészet vagy a képzőművészet. Nem nyűgöz le minket, amit a természetben látunk és érzünk, nem ragadnak meg a környezet illatai, sem a szántóföldeken, sem az erdőkben. Hartmut Rosának megvan a saját kifejezése erre a hiányzó tapasztalatra: „rezonanciának” nevezi; a fent említett tapasztalatok rezonálnak bennünk, átérezzük az affinitást.

Most már talán érteni kezdjük, miért azt a címet viseli ez a könyv, hogy Vallás és demokrácia, s miért ezekre a fogalmakra helyezi a hangsúlyt a szerző.

Elsőként vegyük a „demokráciát”. Ez a kormányzati forma, amely rendkívül fontos és becses számunkra, akik benne élünk, miközben szemlátomást fenyegetésnek van kitéve, mind kívülről (Putyin), mind belülről (Trump és a hasonszőrűek másutt), csak akkor működőképes, ha a polgárok figyelmesen és őszintén meg tudják hallgatni egymást, s megértik, hogy mit éreznek, mire törekszenek és mitől viszolyognak a többiek. Jóllehet a nyilvános „vitákban” sokféle vélemény elhangzik, egyre kevesebbekben van meg a készség arra, hogy tényleg meghallgassanak másokat, és megnyíljanak arra, ami a másik belső világában zajlik. A politika szellemisége polgárháborús színezetet kezd ölteni.

Napjainkban, amikor tömegesen indulnak útra menekültek, és komoly erőfeszítések történnek az alkotmányosan rögzített jogokhoz és egyenlőséghez kötődő morális igények kielégítésére, az a központi kérdés, hogy ki igazán tagja valamely közösségnek, kik tekinthetők valódi amerikaiaknak, vagy hamisítatlan első rendű amerikainak, franciának, angolnak, québecinek, magyarnak, és így tovább. Egyre több az indulat és a gyűlölet, ezért fokozott mértékben szükségünk van „figyelmes szívre”, mely kifejezést Rosa Salamon királytól kölcsönzi.‍¹

A címben szereplő második fogalom a „vallás”. Talán a vallás lenne az egyetlen szféra, ahol megszülethet a rezonancia. Biztos vagyok benne, hogy Rosa nem így gondolja. A kifejezés alkalmazásának még van némi provokatív éle; kétségkívül sok olyan ember él ma, aki rezonál például a természettel, de tudatosan hátat fordított a vallásnak, vagy soha nem is volt vallásos. Miről beszél tehát Rosa? Lehet, hogy tévedek, de a következőképpen értem, amit mond: azt a hívő és nem hívő emberek részéről olykor egyaránt osztott nézetet kívánja megkérdőjelezni, miszerint éles határvonal húzható a vallás és a hitetlenség közé. Az az elfogult tisztelet, amelyet egy „szekuláris” ember érezhet az őserdő szélén, egyáltalán nincs is annyira messze annak a hívőnek az állapotától, aki elfogult tisztelettel lép be a chartres‑i székesegyházba. Ha valaki csak ritkán megy templomba, de karácsonykor részt vesz az éjféli misén, nehéz megmondani, mit él át: tapasztalata valahol a vallási és a nem vallási szféra határán helyezkedik el.

A könyv üzenete tehát így foglalható össze: korunk demokráciáiban élő polgárok, figyeljenek – önmagukba zárkózó, önmaguknak is ártó megszállott cselekvésformáikra (az irányítás, a fejlődés, a több hajszolására) csak akkor találnak gyógyírt, ha megnyílnak arra, hogy rezonáns tapasztalatok megszólítsák Önöket.

Charles Taylor

Vallás és demokrácia

Tisztelt Hölgyeim és Uraim!‍¹

Először is őszintén köszönetet szeretnék mondani azért, hogy meghívtak az egyházmegyei fogadásra. Nem tagadom, nagyon fontos számomra, hogy párbeszédbe bocsátkozzam a legkülönbözőbb beállítottságú emberekkel, tapasztalatom szerint ugyanis ez a fajta dialógus igen termékeny szokott lenni. Nem utolsósorban elméleti munkásságom szempontjából is – elvégre teoretikus erőfeszítéseim éppen ebből táplálkoznak, és valóban gyakran megfigyeltem, hogy egyházi kontextusokban már nagyon sok mindent előre átgondoltak és életre váltottak abból, amit fáradságos szociológiai okfejtésekkel próbálok összefoglalni. Már csak ezért is nagy örömömre szolgál, hogy a mostani alkalommal eszmét is tudok cserélni Önökkel, és párbeszédet folytatunk egymással.

Szintén őszinte köszönettel tartozom a kedves bevezetőért és köszöntésért, de nem kevésbé a csodálatos muzsikáért is. Ha az ember a rezonanciáról gondolkodik, valójában szinte nem is talál alkalmasabb hátteret egy fuvolákra vagy fúvósokra írt darabnál, egyszerűen azért, mert ezekben a zeneművekben közvetlenül átérezhetővé válnak rezonanciák. Attól, ahogyan ilyen esetekben zene születik, nyomban mozgásba jönnek a dolgok. A kilélegzett levegő, a lélegzetvétel a maga módján rezonanciára lép azokkal, akik a hangszereken játszanak, de a zenészek egymással, a térrel és velünk, az őket hallgatókkal is efféle viszonyba kerülnek.

Kiválóan illik ehhez (és nyomban szeretnék is szívből gratulálni hozzá) a mottó, amelyet ehhez az évhez választottak: „Adj nekem figyelmes szívet.” Úgy vélem, a rezonanciáról szóló kötetemnek ez a legfontosabb gondolata, hiszen a könyv szerint a társadalomnak és az egyénnek pontosan erre van szüksége ahhoz, hogy megfelelő személyes életet és megfelelő közös életet tudjunk élni. Ugyanakkor nem szorul magyarázatra, hogy a szívünk valószínűleg egyáltalán nem tud figyelni. Nem feltétlenül csak az egyes emberek hibája, hogy nem figyelmes a szívük. Ahhoz, hogy például ez a fajta zene a rezonancia állapotába helyezzen minket, alkalmas körülményekre van szükség. Ami a mai napon felcsendülő zenét illeti, legelőször is rezonanciában kell lenniük egymással a fuvoláknak vagy a többi fúvós hangszernek. Ha rosszul vannak hangolva, nem lesz könnyű. Nem lehetetlen, de nehezebb lesz. A térbeli viszonyoknak és más környezeti tényezőknek szintén megfelelőnek kell lenniük, ahogy a társas viszonyok sem közömbösek: ha rossz hangulatban vagyunk, ha mi, a zene hallgatói agresszív beállítottságúak vagy levertek vagyunk, még a legszebb zene sem jut el hozzánk.

Ennyiben pedig belátható, hogy a rezonanciáknak sokféle feltételük van, nem csupán jelen alkalommal, a zene tekintetében, de a társadalom összefüggésében is. Különösen egy olyan társadalomban, amelyet legyen szabad a vágtató tétlenség fogalmával jellemeznem. A kifejezés két dolgot foglal magában. Egyrészt azt, hogy a társadalom száguld (mégpedig strukturális okokból, egyenesen kénytelen száguldani), másrészt azt, hogy egy helyben marad, megmerevedik. Nem tudja már ugyanis, hogy mi értelme a mozgásának. Ezt a vegyes gyakorlatot nézve egészen alapvetően fejeződik ki, amit szociológiai kutatásaimban megmutatni próbálok.

Ha a társadalom kénytelen szüntelenül növekedni, gyorsulni, előrehaladni, de már nem tudja, hogy mi értelme a haladásnak, akkor válsághelyzetbe kerül. Ekkor pedig az az izgalmas kérdés merül fel, hogy ténylegesen szüksége van‑e olyan intézményekre, mint amilyen például az egyház. Erről szeretnék elgondolkodni Önökkel, hiszen a kérdés egyenesen erővel tolakszik elénk, mind egyházi kontextusokban, mind ezen túlmenően szociológiai szemszögből: szükségünk van‑e ilyesmire? Vagy merő anakronizmus volna az egyház? Csupán egy letűnt társadalom maradványa volna, a világhoz fűződő másfajta viszonyulás hátramaradt lenyomata?

Ha valaki ezt próbálja igazolni, nem nehéz okot találnia arra, hogy azt mondja: igen, valójában már egyáltalán nem illik korunkhoz, amelyben mindenki maga állítja össze a saját vallását, valamiképpen önállóan alkotja meg a külön világképét, de legalábbis vallási pluralizmus uralkodik, vagyis egészen eltérő meggyőződések egészen eltérő értelmezési ajánlatokkal szolgálnak. Egyetemi hallgatóimtól sokszor hallok ilyesmit – azt vágják a fejemhez, hogy éppenséggel különböző fajtájú babonák léteznek, és az egyik történetesen a vallás. Kétségtelen, hogy így is lehet értelmezni korunkat. Legalább annyi biztosan kijelenthető, hogy sokféle vallási ajánlat létezik, az államnak pedig nem szabad különösebb jelentőséget tulajdonítania a szervezett vallási intézményeknek, mivel ily módon megsértené a semlegesség parancsát: miért fontos számunkra a vasárnap, ha az csak a keresztényeknek szent, a péntek viszont a muszlimoknak, a szombat a zsidó hitet valló embereknek, más napok pedig más vallások követőinek? Nem lenne jobb, ha mindenki akkor tartana szabadnapot, amikor akar? És nyomban el is indulnak a viták, s természetesen ugyanez a kérdés a karácsonnyal kapcsolatban szintúgy felvethető, és nemkülönben az iskola szempontjából: miért lehet iskolai tantárgy a katolikus hittan, és miért nem lehet a hippi világlátás vagy a hygge? Ezek a kérdések könnyen felmerülhetnek, és valóban el is hangzanak, vitákat gerjesztenek. Sőt, kijelenthetjük, hogy az egyház akár megzavarhatja a társadalmi rendet, mivel a vasárnapi munkaszünetre vonatkozó előírás egyszerűen hátrányt jelent a globális gazdasági versenyben. Ha ráadásul azután állandóan kifogások hangzanak el azzal kapcsolatban, hogy az őssejteket kutatási célokra használják fel, akkor szintén a globális versenyben hátráltató tényezővel kerülünk szembe. Akik így vélekednek, azt hangoztatják, hogy ily módon lemaradunk, és nyugodtan kijelenthető, hogy az egyház nem több, mint anakronizmus, amely mind az ideológiai háztartásunktól, mind a modern társadalom önértelmezésétől idegen, olyan idejétmúlt jelenség, amely kizárólag problémát okoz. Így is megközelíthető az a kérdés, amelyet az imént megfogalmaztam. És őszintén szólva olykor aggodalommal tölt el, hogy benyomásom szerint valamiképpen maguk az egyházak képviselői is osztják ezt a felfogást.

Kissé mellbevágó számomra, hogy időnként beszédbe elegyedem olyan emberekkel, akik elkötelezett tagjai az egyháznak, sőt talán felelős egyházi beosztásban vannak, mégis azt mondják: „Hát igen, mi tagadás, úgy áll a helyzet, hogy valójában már senki nem figyel ránk, és már nekünk is az az érzésünk, hogy talán nincs is mit mondanunk a napjainkra kialakult válságokkal kapcsolatban.” Ilyenkor érdemes lenne egyből visszakérdezni: „De mégis hogyan zajlott a világjárvány idején felcsapó vita, amelynek még mindig nincs vége? Legyen‑e kötelező az oltás – igen vagy nem? Be kell‑e zárni az iskolákat – igen vagy nem?” Meg tud‑e még szólalni határozott hangon az egyház, be tud‑e még tölteni bármiféle szerepet, van‑e még vallási tekintélye, amely révén valami olyat képes elmondani a társadalomnak, amit az egyébként nem tud vagy nem mer kimondani? A válságot egy további tényező is jól érzékelteti, amelyre az egyház belső közegéből hívta fel a figyelmemet valaki, mégpedig az egyik egyetem teológiai karának ünnepségén. Azt mesélte, harminc-negyven évvel ezelőtt még büszkén számolt be arról, hogy az egyház kötelékében dolgozik, amikor megkérdezték tőle, hogy mi a foglalkozása – ma viszont már inkább szégyenkezve beszél a munkájáról, vagy megpróbálja azonnal elkerülni a színvallást, például úgy, hogy azt mondja, jótékonysági szervezetnél van állásban. Nagyon érdekesnek találtam ezt a hozzáállást, mert ha már tényleg itt tartunk, akkor ki lehet jelenteni, hogy újabban gondjai támadnak az egyháznak, mégpedig meglehetősen súlyosak… … …

Jegyzetek

Előszó

1
Az idézet forrása 1Kir 3,9; a Magyar Bibliatársulat újfordítású Bibliájában (2014): „Adj azért a te szolgádnak engedelmes szívet, hogy tudja kormányozni népedet, különbséget téve a jó és a rossz között” – a szerk.

Vallás és demokrácia

1
A szöveg a Würzburgi Egyházmegye 2022. évi ünnepi ülésén tartott előadás szerkesztett változata.

Tartalom

Charles Taylor
Előszó

Vallás és demokrácia

Üres visszhangkamra vagy átalakító erejű reakció?
Rezonanciaelméleti megfontolások a nyilvánosság és a vallás kapcsolatáról

Görföl Tibor
A szubjektum és a világ
Hartmut Rosa társadalomfilozófiai programja

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 355 7

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL