Borítószöveg

Kémek veszik körül, méreg és átok fenyegeti… Van valaki, akiben megbízhat?

A világsikerű szerző IV. Eduárd, angol király udvarába kalauzol minket, az összeesküvések, a szerelemért és hatalomért folyó élet-halál küzdelmek helyszínére.

A királycsináló lánya című regény kalandos történetének főhősei Richard Neville-nek, Warwick grófjának lányai, aki a 15. századi Anglia leghatalmasabb főura volt. A „királycsinálóként” elhíresült nagyúr fiúörökös híján Annát és Isabelt, a lányait használja sakkbábukként a politikai játszmáihoz, akik aztán maguk is befolyásos játékosokká válnak. A másik Boleyn lány után itt a várva várt újabb „nővérregény” Philippa Gregorytól.

„Philippa Gregory keze alatt a történelmi alakok, a hús-vér királyi családok élete fenségesen szórakoztató regényé válik.”

Time

„A gondos kutatómunkával előkészített, érzékenyen megrajzolt jelenetekben életre kel a kor.”

The Boston Globe

Philippa Gregory

A KIRÁLYCSINÁLÓ LÁNYA

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The Kingmaker’s Daughter

Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2012

Fordította Mihály Árpád

Copyright © Philippa Gregory, 2012

Copyright © Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc., 2012

Hungarian translation © Mihály Árpád, 2014

Magyar kiadás © 2014, 2024 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az Libri Kiadói Csoport tagja

Harmadik kiadás

ISBN 978-963-604-418-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Papp Sándor Zsigmond

A szöveget gondozta Kovács Emese

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anthonynak

A LONDONI TOWER,

1465 MÁJUSA

Anyám megy elől, aki maga is nagy család sarja, és a király első számú alattvalójának hitvese. Isabel követi őt, mert ő a legidősebb. Aztán én következem. Én vagyok az utolsó – mindig én vagyok az utolsó. Nem sok mindent látok, amikor belépünk a londoni Tower pompás tróntermébe, anyám pedig a trónhoz vezeti nővéremet, hogy térdet hajtson előtte. Anyám félreáll, Isabel pedig mélyen meghajol, ahogy tanították nekünk, hiszen mégiscsak ő a király, még ha egy fiatalember is, akit az apám helyezett a trónra. A feleségét pedig, akármit is gondolunk róla, királynévá koronázzák majd. Aztán, ahogy én is odalépek, hogy térdet hajtsak, sikerül végre alaposabban is szemügyre vennem a nőt, aki előtt tiszteletünket jöttünk tenni az udvarba.

Lélegzetelállító, a legszebb nő, akit valaha láttam. Azonnal megértem, miért állította meg a király a seregét azután, hogy megpillantotta, és miért vette feleségül pár héttel később. A mosoly lassan terül szét az arcán, de utána úgy ragyog, mint egy angyal mosolya. Ismerek szobrokat, amelyek nehézkesnek tűnnének mellette, és láttam festményeket, amelyeken a Madonna vonásai nyersebbek, mint az ő halovány, sugárzó orcája. Felemelkedem a bókból, és úgy meredek rá, mintha remekbe szabott szentkép lenne; nem tudom elvenni a tekintetem. Kutató pillantásom nyomán megenyhül az arca, elpirul, majd rám villantja mosolyát, én pedig önkéntelenül is széles mosollyal felelek. Ezen elneveti magát, mintha nyílt csodálatom mulatságos lenne, én pedig elkapom anyám dühös pillantását, és odamenekülök mellé, ahol Isabel nővérem már fintorog.

– Úgy bámultál, mint egy féleszű – sziszegi. – Szégyenbe hoztál mindnyájunkat. Mit szólna ehhez apánk?

A király odalép anyámhoz, és kétfelől melegen arcon csókolja.

– Hallottál az én drága barátom, a te urad felől? – kérdi.

– Szolgálatodban munkálkodik – feleli anyám habozás nélkül, mert apám nem lesz itt a ma esti lakomán, hiszen magával Franciaország királyával és Burgundia hercegével találkozik, egyenrangú félként, hogy békét kössön a keresztény világ e két nagyhatalmú urával, most, hogy az alvó király vereséget szenvedett, és mi vagyunk Anglia új uralkodói. Apám nagyon fontos ember: ő képviseli ezt az új királyt és egész Angliát.

A király, az új király – a mi királyunk – viccesen úgy tesz, mintha meghajolna Isabel előtt, nekem pedig megpaskolja az arcom. Mi még kislányok voltunk, amikor először találkoztunk vele, túl kicsik az ilyesfajta lakomákhoz, ő pedig az apám védelme alatt álló kisfiú. Mindeközben anyám úgy néz körül, mintha otthon lennénk, Calais-ban, és a szolgák munkájában keresne kifogásolnivalót. Tudom, hogy nagyon szeretne valami olyasmit látni, ami majd bizonyítékul szolgálhat apám előtt arra, hogy ez a gyönyörű királyné alkalmatlan a szerepére. Fanyalgó arckifejezéséből arra következtetek, hogy semmit sem talált.

Senki sem szereti ezt a királynét; nekem sem lenne szabad csodálnom. Mit sem számít, hogy kedvesen mosolyog rám és Isabelre, hogy feláll pompás székéből, odajön, és megszorítja anyám kezét. Mindnyájan eldöntöttük, hogy nem szívelhetjük. Apám jó partit szánt e királynak, jó házasságot egy francia hercegnővel. Apám ezen fáradozott, ehhez készítette elő a terepet, fogalmazta meg a házassági szerződést, győzte meg azokat, akik gyűlölik a franciákat, hogy a frigy az egész az ország hasznára válna, biztosítaná számunkra Calais-t, s talán még Bordeaux is visszakerülhetne hozzánk… amikor Eduárd, az új király, a lélegzetelállítóan jóképű és elbűvölő új király, a mi drága Eduárdunk – akit apám öccsének tekintett, mi pedig csodálatraméltó nagybátyánknak – azt mondta, olyan természetességgel, mintha vacsoráját rendelné meg, hogy már van felesége, és nem tudunk mit tenni. Már van felesége? Igen, és Ő az.

Nagyon rosszul tette, hogy apám meghallgatása nélkül cselekedett, ezt mindenki tudja. Először tett így a dicsőséges hadjárat során, amellyel a York-ház felemelkedett szégyenletes állapotából – annak szégyenéből, hogy az alvó királynál és a rossz királynénál kellett kegyelemért könyörögniük –, hogy győzedelmeskedhessen és Anglia trónjára ülhessen. Apám végig ott volt Eduárd oldalán, tanáccsal és útmutatással látta el, diktálta minden lépését. Mindig apám döntötte el, mi a legjobb neki. A király, jóllehet már uralkodó, még fiatal ember, aki apámnak köszönhet mindent. Nem ülne a trónon, ha apám nem vállalja fel az ügyét, nem tanítja meg, hogy miként kell egy hadsereget vezetni, nem vívja meg helyette a csatáit. Apám az életét tette kockára, először Eduárd apjáért, majd érte: azért az Eduárdért aki, miután az alvó király és a rossz királyné elmenekült, és őt megkoronázták, és mindennek csodálatosnak kellett volna lennie az idők végezetéig, fogta magát, titokban elvette Őt.

Ő vezet majd minket be a lakomára, a nők pedig gondosan elfoglalják mögötte a helyüket; a sorrendet előre meghatározták, és nagyon fontos, hogy az ember a helyére álljon. Már majdnem kilenc éves vagyok, elég idős ahhoz, hogy ezt megértsem, a tanulószobában kislánykorom óta tanítják nekem a rangsort. Mivel Őt koronázzák meg holnap, Ő megy elől. Mostantól kezdve mindig Ő lesz a legelső Angliában. Amíg él, anyám előtt fog járni, és ez még egy olyan dolog, ami nagyon nem tetszik anyámnak. A következő a király anyja lenne, de ő nincs itt, mert kijelentette, hogy tiszta szívből gyűlöli Woodville Erzsébetet, és megesküdött, hogy nem nézi végig egy közrendű megkoronázását. Mindenki tud erről a szakadásról a királyi családon belül, a király lánytestvérei így anyjuk felügyelete nélkül foglalják el helyüket a sorban. Meglehetősen elveszettnek tűnnek, mert nem a szép Cecily hercegné vezeti őket, és a király magabiztos mosolya is eltűnik egy pillanatra, amikor megpillantja az űrt, ahol anyjának kellene állnia. Nem tudom, honnan van bátorsága ellenszegülni a hercegnének, aki ugyanolyan rémisztő, mint az anyám, továbbá apám nagynénje, és egyiküknek se mond ellent senki. Csak arra tudok gondolni, hogy a király nagyon szerelmes lehet az új királynéba, ha így ellenszegül az anyjának. Biztosan nagyon-nagyon szereti.

A királyné anyja viszont itt van, a világért sem hagyná ki a győzelem eme pillanatát. Elfoglalja helyét jóvágású férjével, Sir Richárd Woodville-lel az oldalán, és egy sereg gyermekkel a nyomában. Sir Richárd Rivers bárója, és mindenki azon viccelődik, hogy mennyire áradnak a folyók. Való igaz, hogy elképesztő, hányan vannak. Erzsébet a legidősebb lány, de anyja mögött még ott lépdel hét húga és öt öccse. Jól megbámulom a jóképű, fiatal John Woodville-t, aki új felesége mellett úgy néz ki, mint egy nagyanyját kísérő siheder. Belekényszerítették egy házasságba Norfolk hercegének özvegyével, az én nagynénimmel, Catherine Neville-lel. Gyalázat, apám szerint is. Catherine nagynénim ősrégi, felbecsülhetetlen értékű rom, majdnem hetven éves; kevesen láttak ilyen öreg nőt az életükben, John Woodville pedig alig húsz éves. Anyám szerint így mennek mostantól a dolgok: ha egy olyan nő ivadéka ül Anglia trónjára, aki alig több egy boszorkánynál, akkor előbb-utóbb sötét ügyekre kerül sor. Ha egy nagyevőt koronáznak meg, felzabál mindent.

Elszakítom tekintetem a nagynénim fáradt, gyűrött arcától, és a feladatomra összpontosítok. Az a dolgom, hogy Isabel mellett, és anyám mögött álljak, és ne lépjek rá az uszályára – semmiképp se lépjek rá az uszályára. Még csak nyolc éves vagyok, és oda kell figyelnem, hogy jól csináljam. Isabel, aki tizenhárom, sóhajt egyet, amikor látja, hogy lenézek, és igyekszem a lábfejem a pompás brokát alá rejteni, hogy semmiképpen se kerülhessen sor szerencsétlenségre. Aztán Jaquetta, a nagyevő királyné anyja is hátranéz, el a gyermekei mellett, hogy lássa, a megfelelő helyen állok-e, és nem lesz-e szerencsétlenség. Úgy néz hátra, mint akit érdekel, hogy jól vagyok-e, és amikor megpillant anyám mögött, Isabel mellett, olyan szép mosolyban részeltet engem, csak engem, mint amilyen a lányának jár. Aztán visszafordul, jóvágású férjébe karol, és követi gyermekét a teljes győzelem eme pillanatában.

Miután átvonultunk a nagyterem közepén két oldalt felsorakozó, több száz ember között, akik ujjongtak a leendő, gyönyörű királyné láttán, és végre mindenki leült, újra megnézhetem a felnőtteket a főasztalnál. Nem csak én bámulom az új királynét. Mindenki tekintetét magára vonzza. Csodaszép, ferde vágású, szürke szeme van, és amikor mosolyog, úgy süti le a tekintetét, mint aki pompás titkon nevet magában. Eduárd király maga mellé ültette, a jobbjára, és amikor a fülébe súg, a királyné olyan közel hajol hozzá, mintha csókra készülnének. Megbotránkoztató és helytelen, de látom, hogy az új királyné anyja úgy mosolyog rá, mint aki boldog, hogy a lánya fiatal és szerelmes. Egyáltalán nem szégyenkezik.

Borzasztóan csinos család. Senki sem tagadhatja, hogy olyan szépek, mintha a legkékebb vér folyna az ereikben. És milyen sokan vannak! A Rivers család hat tagja még gyerek, mint ahogyan az új királyné első házasságából származó két fiú is, úgyhogy a mi asztalunkhoz ültették őket, mintha királyi sarjak lennének, és joguk lenne itt ülni velünk, egy grófné lányaival. Látom, hogy Isabel mogorván méregeti az asztalunknál ülő négy szépséges Rivers lányt, akik közül a legfiatalabb, Katherine Woodville még csak hét éves, míg a legidősebb, Martha tizenöt. E négy lánynak férjet, hozományt, vagyont kell keríteni, és manapság Anglia nem bővelkedik férjekben, hozományokban és vagyonokban, azóta hogy tíz éve dúl a háború Lancester és York rivális házai között, oly sok férfi halálát okozva. Ezeket a lányokat hozzánk mérik majd; a mi ellenfeleink lesznek. Mintha új, tiszta arcok árasztották volna el az udvart, emberek, akiknek tökéletes a modora, akiknek a bőre úgy csillog, a nevetése úgy csilingel, mint a frissen vert érme. Mintha fiatal idegenek szépséges törzse szállt volna meg minket, mintha szobrok keltek volna életre, hogy itt táncoljanak közöttünk, mintha madarak szálltak volna alá az égből, vagy halak ugrottak volna partra a tengerből. Anyámra pillantok, akinek arca lángol az ingerültségtől, olyan felhevült és mogorva, mint egy pék felesége. Mellette a királyné úgy ragyog, akár egy pajkos angyal, fejét mindig fiatal ura felé biccenti, az ajka pedig elnyílik, mintha hűvös levegőként lélegezné be a férjét.

Nagyon izgalmasnak találom a lakomát, mert az asztalunk egyik végén György, a király egyik öccse ül, a túlsó végén pedig Richárd, a másik testvér. Jaquetta, a királyné anyja meleg mosollyal tekint végig a fiatalok asztalán, ami szerintem az ő ötlete volt: azt gondolhatta, hogy mi gyerekek szívesen leszünk majd együtt, és megtiszteltetés lesz a számunkra, hogy György ül majd az asztalfőn. Isabel úgy izeg-mozog, mint egy birka, amelyet épp nyírnak, csak mert egyszerre két királyi herceg ül a közelében. Nem is tudja, hogy merre nézzen, annyira igyekszik jó benyomást kelteni. És ami mindennél rosszabb, a két legidősebb Rivers lány, Martha és Eleanor Woodville különösebb igyekezet nélkül is elhomályosítja őt. Tökéletesen néznek ki, mint mindenki a csodaszép családjukban, magabiztosak és mosolyognak. Isabel túl elszántan próbálkozik, én pedig a szokásos módon aggódom, mert érzem magamon anyám bíráló tekintetét. A Rivers lányok viszont úgy viselkednek, mint akik egy boldog eseményt jöttek ünnepelni, és kellemes estére számítanak, nem szidalmakra. Biztosak magukban, és szeretnek szórakozni. Helyettünk persze őket részesítik előnyben a királyi hercegek. György egész életében ismert minket, nem idegen szépségként tekint ránk. Richárd még mindig apám gyámsága alatt áll; amikor Angliában vagyunk, ott van a fél tucat fiú között, akik velünk laknak. Richárddal naponta háromszor találkozunk. Természetes, hogy Martha Woodville-t nézi, aki kiöltözött, és új az udvarnál, ráadásul olyan szépség, mint a nővére, az új királyné. De azért bosszantó, hogy egyáltalán nem vesz rólam tudomást.

A szőke, magas György tizenöt évesen már olyan jóképű, mint bátyja, a király. Azt mondja: – Biztos, ez az első alkalom, hogy a Towerben vacsorázol, igaz, Anna?

Az arcom lángolni kezd az izgalomtól és a döbbenettől, hogy észrevett, de sikerül érhetően kimondanom, hogy: „igen”.

Az asztal másik végén ülő Richárd egy évvel fiatalabb, mint Isabel, és nem is magasabb nála, ám most, hogy a bátyja Anglia királya, sokkal magasabbnak és szemrevalóbbnak tűnik. Általában vidáman mosolyog, és kedves a pillantása, ám most szertartásos és hallgatag: igyekszik jól viselkedni sógornője koronázási vacsoráján. Isabel, aki próbál beszélgetésbe elegyedni vele, a lovaglásról kezd fecsegni, és megkérdi tőle, emlékszik-e még a kis póninkra Middleham várában. Mosolyogva kérdezi tőle, nem volt-e vicces, amikor Pepper megugrott, és ő leesett a hátáról. Richárd, aki hiúság dolgában mindig olyan ingerlékeny volt, mint egy harci kakas, Martha Woodville-hez fordul, miközben azt feleli, nem emlékszik. Isabel igyekszik olyan benyomást kelteni, mintha barátok lennének, a legjobb barátok, ám az az igazság, hogy Richárd egyike volt apánk fél tucat védencének, akikkel réges-régen együtt vadásztunk és étkeztünk, amikor még Angliában voltunk, és béke honolt. Isabel arról akarja meggyőzni a Rivers lányokat, hogy mi egy boldog család vagyunk, ők pedig nem kívánt betolakodók, ránk, Warwick lányokra az anyánk vigyázott, amíg a York fiúk apámmal lovagoltak ki.

Isabel fintoroghat, amennyit akar, de én nem fogom magam rosszul érezni. Több jogunk van ennél az asztalnál ülni, mint bárki másnak, sokkal több, mint a gyönyörű Rivers lányoknak. Mi vagyunk a leggazdagabb örökösök Angliában, apám pedig fennhatósága alatt tartja a keskeny tengert Calais és az angol partok között. Mi vagyunk a kiváló Neville-család, Észak-Anglia őrizői; királyi vér folyik ereinkben. Apám Richárd gyámja volt, a királynak pedig tanítója és tanácsadója, mi pedig vagyunk olyan jók, mint bárki más a teremben, gazdagabbak, mint bárki más a teremben, gazdagabbak a királynál is, és sokkal előkelőbbek, mint az új királyné. Egyenrangúként beszélhetek a York-ház bármelyik királyi hercegével, mert apám nélkül a házuk elvesztette volna a háborút, és még mindig a Lancesterek lennének a trónon, György pedig, akármilyen jóképű és fejedelmi, egy senki öccse lenne, egy felségáruló fia.

Hosszú a lakoma, bár a királyné holnapi koronázási díszvacsorája még hosszabb lesz. Ma este harminckét fogást tálalnak fel, a királyné pedig külön tálakat küldet az asztalunkhoz, hogy megtiszteljen minket a figyelmével. György feláll, és hálája jeléül meghajol felé, majd szed nekünk a tálakról. Észreveszi, hogy nézem, és egy kacsintás kíséretében ad nekem még egy kanál szószt. Időnként rám villan anyám tekintete, mint egy őrtorony jelzőfénye a sötét tenger felett. Amikor magamon érzem kemény tekintetét, felemelem a fejem, és rámosolygok. Biztos vagyok benne, hogy nem találhat bennem hibát. Egy újfajta villa van a kezemben, és asztalkendő a ruhaujjamban, akár egy francia úrnőnek, aki tisztában van ezekkel az új divatokkal. Felvizezett bor van a jobbomnál lévő pohárban, és úgy eszem, ahogy tanítottak: kecsesen, sietség nélkül. Ha pedig György, egy királyi herceg akar nekem kedveskedni, nem látom be, hogy miért ne tehetné, vagy miért lepne meg ez bárkit is. Engem semmiképp sem lep meg.