Álomvilág meséi

Őz Brigitta

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Őz Brigitta, 2023

Szerkesztő: Puskás Lóránt

Korrektúra: Szél Ildikó

A bányató tündére

Tudor Janika és Bodor Esztike egy osztályba jártak. Igen jó barátok voltak, mivel egymás szomszédságában laktak; Tudor Janikáék a Bodza utca 4.-ben, Bodor Esztiék pedig a Bodza utca 6.-

ban.

Ez a nap is úgy indult, mint a legtöbb tanítási nap. Dél felé már alig várták, hogy véget érjen az utolsó óra, és végre hazamehessenek. Az utolsó órájuk matek volt. Janika álmosan támasztotta az állát, Esztike elmerengve pillantott ki az ablakon, mialatt a matektanár egy bonyolult példát oldott meg a táblán.

Hirtelen mindenki összerezzent, mikor váratlanul megszólalt a tanítás végét jelző csengő berregő

hangja, s fellélegeztek, mikor a tanár elköszönt tőlük. Sietve összepakoltak, és két perc múlva a zsibongó gyereksereg már vonult is végig az iskola udvarán.

Tudor Janika és Bodor Esztike együtt indultak hazafelé. Gyönyörű napsütés volt, a kék ég olyan tisztán ragyogott, hogy egyetlen felhőt sem lehetett látni. Langyos szellő fújdogált, kissé enyhítve a forróságot.

Janika és Esztike úgy döntöttek, mivel péntek van, másnapra hagyják a tanulást, és ebéd után együtt mennek játszani a bányatóhoz.

– Anyu már biztosan finom ebéddel vár – mondta Esztike útban hazafelé.

– Én is éhes vagyok már – mondta Janika. – Akkor, ahogy megbeszéltük, megebédelünk és találkozunk a kaputoknál!

– Én hozok innivalót – jelentette ki Esztike.

– Jó – egyezett bele Janika. – Én labdát hozok, meg egy kis vödröt a szedernek, és biciklivel megyünk.

– Rendben van – egyezett bele Esztike, miközben a házuk kapujához értek. – Akkor szia, hamarosan találkozunk! – búcsúzott el Janitól, majd kinyitotta a kaput és végigszaladt az udvaron.

Janika is hazaért, és ahogy belépett az ajtón, az anyukája fogadta.

– Szervusz, Janika, ilyen hamar hazaértél?

– Szervusz, mama, farkaséhes vagyok – jelentette ki Janika. Lerakta táskáját és elszaladt a fürdőszobába kezet mosni. Mire visszaért, anyukája épp tányérra szedte az ételt. Janika hamar belapátolta, majd megszólalt:

– Anyu, elmehetek most játszani Esztivel?

– Persze, kicsim, de azért hatra érjetek haza!

– Hogyne, mama, biciklivel megyünk – ígérte Janika.

Berohant a szobájába. Előkereste a labdáját és egy almazöld műanyag vödröcskét, amit tele akart szedni ropogós, édes, zamatos szederrel, mivel a bányatóhoz vezető út egy kiserdőn vezetett át, s maga a tó egy szederbokrokkal teli domboldal mögött bújt meg.

Janika a hóna alá kapta a labdát, fülön ragadta a vödröt, s kivonult a házból a fészerbe, ahol az új biciklije várta, amit nemrég kapott a szülinapjára. A labdát a csomagtartóba rakta, a vödröt pedig felakasztotta a kormányra, s kitolta a biciklit az udvarra.

Átnézett a kerítésen, s a szomszéd házból hamarosan Esztike jött ki kis hátizsákkal a hátán, odament a szőlőlugasba támasztott biciklijéhez és a kapu felé tolta. Szinte egyszerre értek az utcára.

Felpattantak a biciklijükre, és egymás mellett elindultak az utca vége felé, ahonnan már lejtős földút vezetett tovább.

– Könnyen elengedett a mamád? – érdeklődött Esztike.

– Igen, de hatra haza kell érnünk – válaszolta Janika.

A Nap perzselőn sütött, a két gyerek egyre jobban kimelegedett, ahogy sebesen tekertek végig a buckás földúton. Közeledtek a kiserdőhöz, s fellélegeztek, mikor végre elérték az erdei ösvényt.

A hatalmas, öreg fák terebélyes óriásként nyúltak a magasba, sűrű lombkoronájukon már nem tudtak áthatolni a Napocska perzselő sugarai, s az öreg tölgyek hűvös árnyékot vetettek, így az erdő

sejtelmes félhomályba burkolózott.

– Álljunk meg egy kicsit pihenni – fordult hátra Esztike, aki elöl haladt a keskeny ösvényen.

– Rendben van – egyezett bele Janika. Mindketten leszálltak a bicikliről, s egy fatörzsnek támasztva azokat, leültek a fűbe. Esztike előhúzott a hátizsákjából két üveg hideg üdítőt, s az egyiket átnyújtotta Janikának. Mindketten nagyot kortyoltak belőle.

Ekkor hirtelen pár méterrel előttük megzizzent a bokor, és egy őzike dugta ki fejecskéjét mögüle, majd, miután hatalmas barna szemeivel óvatosan körülkémlelt, kecsesen átlejtett a kis ösvényen, és eltűnt a túloldalon a bozótosban.

– De aranyos volt – jegyezte meg Esztike, aki ámulattal nézett utána.

– Igen, szerintem is. De most már menjünk tovább! – állt fel türelmetlenül Janika.

Tovább indultak. Az erdőben a madarak csodálatosan zengő dala kísérte őket, majd az ösvény kivezetett az erdőből, s egy emelkedő domboldalon vitt át, amelyet sűrű szederbokrok borítottak. A zöldellő levelek között hatalmas, érett, zamatos szederszemek bújtak meg, csábítóan mosolyogva kínálták kékesfekete, pufók gyümölcsüket.

– Majd hazafelé teleszedjük a vödröcskét – mondta Janika.

– Jó, anyukád biztos megint finom sütit süt belőle – helyeselt Esztike, aki rendszerint kapni szokott a sütiből, mert Janika mindig vitt át kóstolót.

A dombtetőre érve elfogytak a bokrok, onnan kezdve már hófehér sziklák emelkedtek, melyeket benőtt a buja zöld növényzet, és kisebb fák is díszelegtek, ügyesen elrejtve a sziklák tövében elterülő, kristályvizű, mély tavat.

A tó partját hófehér homok borította. Valamikor mészkövet fejtettek itt, a környék tele volt kisebb-nagyobb barlangokkal, de miután a mélyből feltört a víz, kisebb tó keletkezett. Azóta elhagyott volt a környék, csak a kirándulók keresték fel időnként.

Janika és Esztike szívesen jöttek ki játszani a tópartra, bár a szüleik nemigen szerették, ha egyedül kószálnak a környéken, mivel az a hiedelem járta, hogy különös dolgok történnek arrafelé, többek szerint tündérek lakják a tavat.

De a gyerekek még sohasem találkoztak velük, így el sem hitték, hogy valóban igaz. A parthoz érve lerakták biciklijüket egy kis fa árnyékában.

– Építsünk homokvárat! – javasolta Janika, s a vödröcskével a kezében lesétált a vízhez, s teletöltve azt párszor jól meglocsolta a homokot.

Esztike le is guggolt nyomban, s nekiláttak a várépítésnek. Egészen ügyesen haladtak vele, felépült a vár, hozzá néhány torony meg vizesárok, amit megtöltöttek vízzel. Mire elkészültek, egész takaros kis homokvár lett belőle. Elégedetten megcsodálták, majd úgy döntöttek, hogy kicsit messzebb mennek labdázni.