CORVINA

© Jonathan Haidt, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jonathan Haidt: The Righteous Mind. Why Good People Are Divided by Politics and Religion,

Pantheon Books, New York, 2012

Hungarian translation © Jávor Péter, 2026

Borítóterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált kép forrása: Adobe Stock/heavypong

Apám, Harold Haidt emlékének

Arra törekedtem, hogy ne nevessek
az emberi tetteken, ne sírjak rajtuk,
ne gyűlöljem őket, hanem megértsem őket.

– Baruch Spinoza –

Tartalom

Bevezetés

I. rész: Először jön az intuíció, csak azután a stratégiaalkotás

1. Honnan ered a morál?

2. Az intuitív kutya és a racionális farka

3. Az elefántok uralkodnak

4. Szavazz rám (és tudd meg, miért)!

II. rész: A morál túlmutat az ártás és méltányosság kérdésén

5. A WEIRD morálon túl

6. A morális tudat ízlelőbimbói

7. A politika erkölcsi alapjai

8. A konzervatívok előnye

III. rész: A morál összeköt és elvakít

9. Miért olyan erős bennünk a csoporthajlam?

10. A kaptárkapcsoló

11. A vallás csapatsport

12. Lehetne konstruktívabb az egyet nem értés?

Végezetül

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Bevezetés

„Élhetünk együtt békében mindannyian?” Rodney King felhívása 1992. május 1-jén vált híressé. A fekete férfit egy évvel korábban négy Los Angeles-i rendőr majdnem agyonverte, az ütlegeléséről készült videót pedig az egész nemzet látta. Széles körű felháborodást váltott ki, amikor az esküdtszék felmentette a rendőröket, és hat napig tartó zavargások törtek ki a városban. Ötvenhárom ember meghalt, és több mint hétezer épületet gyújtottak fel. A káosz nagy részét élőben mutatták; híradós kamerák követték az eseményeket a fent köröző helikopterekről. Egy fehér teherautósofőr ellen elkövetett különösen kegyetlen cselekmény után King megindultan kérte a megbékélést.

King hívószavát mára annyira elhasználták, hogy kulturális giccsé vált.1 Elcsépelt frázis lett, amelyet inkább humoros értelemben idéznek, és csak ritkán a kölcsönös megértés iránti igény kifejezésére. Ezért haboztam, hogy jó döntés-e King szavaival indítani ezt a könyvet. Két okból döntöttem így. Egyrészt manapság a legtöbb amerikai nem faji, hanem politikai összefüggésben és a pártok közötti együttműködés összeomlása miatt teszi fel King kérdését. Sok amerikainak van olyan érzése, mintha az esti híreket egy háborús övezetből közvetítenék a Washington felett keringő helikopterek.

Másrészt azért döntöttem úgy, hogy ezzel az agyonhasznált mondattal nyitom meg a könyvet, mert King szívből jövő szavait, amelyekkel folytatta, egészen ritkán idézik. Miközben könnyeivel küzdve és önmagát ismételgetve nem egyszer elakadt a televíziós interjú során, ezeket a szavakat találta mondani: „Kérem! Élhetünk együtt békében. Mindannyian élhetünk együtt békében. Tudják, elakadtunk egy ideje. Próbáljuk megoldani.”

Ez a könyv arról szól, hogy miért olyan nehéz békében élnünk együtt. Valóban mindannyian elakadtunk egy ideje. Tegyük meg végre, amit tehetünk, hogy megértsük, miért szakadunk olyan könnyen ellenséges csoportokra, amelyek megingathatatlanok a maguk igazában.

Azok, akik az életüket egy bizonyos téma tanulmányozásának szentelik, gyakran úgy hiszik, hogy érdeklődésük tárgya mindennek a megértéséhez kulcsot ad. Az elmúlt években könyvek sora jelent meg többek között a főzés, az anyaság, a háború, sőt a só történelemformáló szerepéről. Ez is ilyen könyv. A morálpszichológia kutatójaként szeretném bebizonyítani, hogy a morál az a különleges emberi képesség, amely lehetővé tette a civilizációt. Ezzel nem azt mondom, hogy a főzésre, az anyai gondoskodásra, a háborúra és a sóra ehhez egyáltalán nem volt szükség. Könyvemben az emberi természetbe és történelembe nyújtok bepillantást a morálpszichológia szemszögéből.

Remélem, hogy az út végére új gondolkodásmódot tudok mutatni az emberi élet két legfontosabb, legfelháborítóbb és legmegosztóbb témájával: a politikával és a vallással kapcsolatban. Az illemtankönyvek szerint társaságban nem illendő ezekről beszélni, én mégis azt mondom, hogy csak bátran! A politikában és a vallásban egyaránt mögöttes morálpszichológiánk fejeződik ki, és ennek a működésnek a megértése közelebb hozhatja egymáshoz az embereket. A könyvvel az a célom, hogy tompítsam a témához kötődő indulatot, dühöt és megosztottságot, és tisztelettel, rácsodálkozással és kíváncsisággal helyettesítsem. Kétségkívül szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hogy kifejlesztettük ezt az összetett erkölcsiséget, amely lehetővé tette fajunk számára, hogy néhány ezer év alatt kiszabaduljon az erdőkből és szavannákból, és eljusson a modern társadalmak örömeihez, kényelméhez és rendkívüli békéjéhez.2 Bízom benne, hogy a könyv hatására gyakoribbak, tisztelettudóbbak és szórakoztatóbbak lesznek az erkölcsről, politikáról és vallásról folytatott beszélgetések – még vegyes társaságban is –, és közelebb jutunk ahhoz, hogy békében élhessünk együtt.

Velünk született igazságérzetünk

A könyv címe – A morális tudat – többek között azt érzékelteti, hogy az emberi elme eredendően a morál „művelésére” termett – éppúgy, ahogy a nyelvre, a szexre, a zenére és sok más dologra, ahogy arról a legfrissebb tudományos eredményeken alapuló népszerű könyvek beszámolnak. Ugyanakkor az emberi természet lényegét tekintve nem csupán erkölcsös, hanem – szintén lényegét tekintve – moralista, kritikus és ítélkező is.

A saját igazunkban való megszállott hit normális emberi állapot: olyan sajátosság, amely az evolúció során alakult ki. Vagyis nem valamiféle hiba következménye, amely egyébként objektív és racionális elménkben történik. Velünk született igazságérzetünk, morális tudatunk tette lehetővé, hogy – más állatokkal ellentétben – az ember a vérrokonság kötelékén kívül is egymással együttműködő nagy csoportokat, törzseket és nemzeteket hozzon létre. Ugyanakkor azt is garantálja, hogy ezeket a kooperáló csoportokat szüntelenül morális ellentétek, viszályok sújtsák. Bizonyos mértékű konfliktusok a csoportok között akár szükségesek is lehetnek ahhoz, hogy a társadalmak egészségesen fejlődjenek. Kamaszkoromban még a világbékét óhajtottam, most azonban egy olyan világra vágyom, amelyben a versengő ideológiák egyensúlyban vannak; amelyben az elszámoltathatósági rendszerek megakadályozzák, hogy következmények nélkül megússzuk; és amelyben egyre kevesebben hisznek abban, hogy a tisztességes célok igazolják az erőszakos eszközöket. Nem túl romantikus kívánság, de olyan, amit valóban elérhetnénk.

Mi áll előttünk?

Ez a könyv három részből áll, amelyek akár három különálló könyvként is felfoghatók – kivéve, hogy mindegyik az előtte lévőre épül. A morálpszichológia egy-egy alapelvét mutatják be.

Az első rész az első alapelvről szól: Először jön az intuíció, csak azután a stratégiaalkotás.3 A morális intuíciók automatikusan és szinte azonnal jelentkeznek, jóval azelőtt, hogy az erkölcsi gondolkodásnak esélye lett volna, és általában ezek az első megérzések vezérlik későbbi gondolkodásunkat is. Ha az erkölcsi gondolkodás célját abban látjuk, hogy kiderítsük általa az igazságot, akkor állandó frusztrációt jelent majd, mennyire ostobák, elfogultak és logikátlanok az emberek, amikor nem értenek velünk egyet. De ha úgy tekintünk az erkölcsi gondolkodás készségére, mint amit azért fejlesztettünk ki – saját tetteink igazolására és saját csoportjaink védelmére –, hogy elősegítsük társas céljaink elérését, akkor a dolgok mindjárt értelmet nyernek. Tartsuk szemünket a megérzéseinken, és ne vegyük szó szerint mások erkölcsi érveit. Ezek többnyire menet közben kidolgozott post hoc magyarázatok, amelyeket egy vagy több stratégiai cél elérésére kreáltak.

A négy fejezet központi metaforája szerint az elme megosztott, méghozzá egy hajtóra és az elefántra, amelyen ül, a hajtó feladata pedig az elefánt szolgálata. A hajtó tudatos gondolkodásunk – olyan szavak és képek áramlása, amelyekkel teljesen tisztában vagyunk. Az elefánt a mentális folyamatok további 99 százaléka – azoké, amelyek a tudatunkon kívül zajlanak, de valójában a viselkedésünk nagy részét irányítják.4 A metafora A boldogság hipotézise5 című könyvemből származik, ahol arról is szó esik, hogyan működik együtt a hajtó és az elefánt. Néha – miközben az életünkben botladozva értelmet és kapcsolódásokat keresünk – bizony csapnivalóan rosszul. Ebben a könyvben a metafora segítségével különféle rejtélyekre derítünk fényt. Megtudjuk például, miért tűnik úgy, hogy mindenki (más) képmutató,6 és miért hajlamosak a politikai pártok elvakult hívei elhinni a felháborító hazugságokat és az összeesküvés-elméleteket. A metafora azt a kérdést is segít megválaszolni, hogyan lehet meggyőzni azokat az embereket, akik látszólag nem reagálnak az észérvekre.

A második rész a morálpszichológia második alapelvét mutatja be, amely szerint a morál túlmutat az ártás és a méltányosság kérdésén. Ez a négy fejezet is egy központi metafora köré épül: a morális tudat olyan, mint egy hatféle ízt érzékelő nyelv. A nyugati szekuláris erkölcsi értékrendek pedig olyan konyhák, amelyek csak egy vagy két ízreceptorra próbálnak hatni, például az ártás és a szenvedés vagy a méltányosság és az igazságtalanság miatti aggályokra. Az embernek azonban megannyi más erős morális intuíciója lehet: például a szabadsággal, a lojalitással, az autoritással vagy a szentséggel összefüggésben. Látni fogjuk, honnan származik ez a hat ízreceptor, hogyan váltak az „erkölcskonyhák” alapösszetevőivé világszerte, és miért vannak a jobboldali politikusok eleve előnyben a választóknak tetsző fogások elkészítésében.

A harmadik részben a harmadik alapelv áll a középpontban: A morál összeköt és elvakít. A négy fejezet központi metaforája szerint 90 százalékban csimpánzok, 10 százalékban méhek vagyunk. Az emberi természetet az egyszerre két szinten működő természetes szelekció hozta létre. Az egyedek minden csoporton belül mindenkor versenyeznek a többiekkel, mi pedig azoknak a főemlősöknek a leszármazottai vagyunk, akik egykor kiválóan teljesítettek ebben a versenyben. Ebből ered természetünk sötét oldala, amely általában szerepel az evolúciós eredetünkről szóló könyvekben. Valóban önzők és képmutatók vagyunk, és olyan ügyesen színleljük az erényt, hogy még magunkat is becsapjuk vele.

De az emberi természet kialakulására a csoportok versengése is hatással volt. Darwin szerint a legösszetartóbb és leginkább együttműködő csoportok általában legyőzik az önző individualisták csoportjait. A csoportszelekció elve az 1960-as években ugyan kiment a köztudatból, de a közelmúlt felfedezései újra a látótérbe hozták. A jelenségnek mélyreható következményei vannak. Nem vagyunk mindig önző képmutatók. Képesek vagyunk arra, hogy bizonyos körülmények között kikapcsoljuk kicsinyes énünket, és a test sejtjeihez vagy a kaptár méheihez hasonlóan a csoport javát szolgáljuk. Ezek az alkalmak gyakran életünk legbecsesebb élményei közé tartoznak, még akkor is, ha közben más erkölcsi aggályok tekintetében el is vakít bennünket a kaptár érdekének szem előtt tartása. Méhtermészetünkből ered az önzetlenség és a hősiesség – ahogy a háború és a népirtás is.

Ha végre úgy tekintünk majd morális tudatunkra, mint egy főemlősére, amelyet a méhkasszemlélet mozgat, teljesen új nézőpontból szemlélhetjük az erkölcsöt, a politikát és a vallást. Látni fogjuk, hogy „magasabb rendű természetünk” lehetővé teszi a legmélyebb altruizmust – amely azonban elsősorban saját csoportjaink tagjai felé irányul. Megtudhatjuk, hogy a vallás (valószínűleg) evolúciós adaptáció, amely összetartja a csoportokat, és segít a tagjaiknak, hogy közös erkölcsi alapon álló közösségeket hozzanak létre. Nem vírus vagy parazita tehát, ahogy bizonyos tudósok (az „új ateisták”) nevezték az elmúlt években. Ebből a nézőpontból megérthetjük, hogy egyesek miért konzervatívok, míg mások liberálisok (vagy progresszívek), és megint mások miért válnak libertáriussá. Az emberek politikai csoportosulásokhoz csatlakoznak, amelyek közös erkölcsi narratívákon osztoznak. Miután elfogadnak egy bizonyos narratívát, vakokká válnak az alternatív erkölcsi világok iránt.

(Megjegyzés a terminológiához: az Egyesült Államokban a liberális szó progresszív vagy baloldali politikára utal, és ebben az értelemben fogjuk használni. Európában és másutt ezzel szemben az eredeti jelentéséhez közelebbi értelemben használatos: a szabadság mindenek fölé helyezésére vonatkozik, a gazdasági tevékenységek esetében is. Amikor az európaiak a liberális szót használják, az gyakran inkább az amerikai libertárius kifejezéshez áll közel, amely nem helyezhető el egyszerűen a bal-jobb spektrumban.7 Az Egyesült Államokon kívül a liberális kifejezés a haladó vagy baloldali szavakkal helyettesíthető.)

A következő fejezetek az idegtudomány, a genetika, a szociálpszichológia és az evolúciós modellezés legújabb kutatásaira épülnek, az üzenetük – a felismerés, hogy álszent képmutatók vagyunk – mégis ősi, bibliai:

Miért nézed a szálkát a te atyádfia szemében, és nem látod a gerendát a magadéban? Képmutató, vedd ki előbb a saját szemedből a gerendát, és azután gondolj arra, hogy kivedd a szálkát a felebarátod szeméből!8

A megvilágosodás (vagy bölcsesség, ha úgy tetszik) mindannyiunktól megkívánja, hogy vegyük ki a gerendát szemünkből, majd szakítsunk a szűnni nem akaró, kicsinyes és megosztó moralizálással. Ahogy a 7. századi kínai zen mester, Szeng-can írta:

Igaz úton járni nem is olyan nehéz:

tekints egyként mindent, soha ne válogass,

S ha nem érint téged gyűlölet – vonzalom,

feltárulkozik az igaz út előtted.

Egy tized hüvelyknyi különbség is elég,

és a menny és a föld menten különválnak.

Hogyha azt szeretnéd, tárja fel önmagát,

semminek ne tegyél ellene, se érte!

Gyűlölt dolgok ellen felsorakoztatni mindazt, mit szeretünk:

elménk betegsége.9

Természetesen nem kell úgy élnünk, mint Szeng-can. Moralizálás, kibeszélés ítélkezés nélkül a világ minden bizonnyal gyorsan káoszba fulladna. De ha meg akarjuk érteni önmagunkat, megosztottságunkat, korlátainkat és lehetőségeinket, elengedhetetlen, hogy hátralépjünk, feladjuk a moralizálást, és a morálpszichológiát szem előtt tartva elemezzük a játékot, amelyet játszunk.

Vizsgáljuk meg először is a „mellette” és az „ellene” harcának pszichológiáját. Olyan küzdelem ez, amely szakadatlanul zajlik valamennyi morális tudatban és közösségben.

I. RÉSZ
Először jön az intuíció,
csak azután a stratégiaalkotás

Az elme megosztott,
méghozzá egy hajtóra és az elefántra, amelyen ül,
a hajtó feladata pedig az elefánt szolgálata.

1. Honnan ered a morál?

Lássunk egy rövid történetet. Elolvasása után tartsunk szünetet, és döntsük el, hogy a történetben szereplő személyek követtek-e el olyasmit, ami erkölcsileg helytelen.

Egy család kutyáját halálra gázolta egy autó a házuk előtt. Úgy hallották, hogy a kutyahús finom, ezért feldarabolták a kutya testét, megfőzték és megették vacsorára. Senki sem látta, hogy ezt tették.

A tanulmányaim során megismert legtöbb jól képzett emberhez hasonlóan valószínűleg először undort érzünk, de habozunk, mielőtt kimondanánk, hogy a család vétett az erkölcs ellen. Hiszen a kutya már elpusztult, tehát nem bántották, igaz? És az ő kutyájuk volt, tehát joguk volt azt csinálni a tetemmel, amit akartak, nem? Ha rávennének bennünket, hogy ítéletet fogalmazzunk meg, valószínűleg árnyaltan válaszolnánk, valami ilyesmit: „Nos, szerintem ez undorító, és azt hiszem, el kellett volna temetniük a kutyát, de nem mondanám, hogy erkölcsileg helytelen.”

Rendben, akkor lássunk egy nagyobb kihívást jelentő történetet:

Egy férfi hetente egyszer elmegy a szupermarketbe, és vesz egy csirkét. Ám mielőtt elkészítené, szexel vele. Aztán megfőzi és megeszi.

Most sem árt senkinek, nem szerez róla tudomást senki, és a kutyaevő családhoz hasonlóan ez is felfogható egyfajta újrahasznosításnak – ahogyan arra egyes kísérleti személyek rámutattak –, a természeti erőforrások hatékony felhasználásának. De most sokkal erősebb az undor, a tett pedig egyszerűen… megalázó. Ez azt jelenti, hogy az illető vétett? Tanult és politikailag liberális nyugatiként valószínűleg most is árnyalt választ adunk, amelyben elismerjük a férfi jogát, hogy azt tegyen, amit akar, mindaddig, amíg nem árt vele senkinek.

Nem liberális, esetleg libertárius nyugatiként viszont valószínűleg helytelennek tartjuk – erkölcsileg helytelennek –, ha valaki szexel egy csirketetemmel, majd megeszi. Ebben az esetben számunkra – ahogy a bolygó legtöbb lakója számára – az erkölcs tágabban értelmezett fogalom. Egyes cselekedetek helytelenek, még akkor is, ha nem okoznak kárt senkinek. Ha felismerjük az egyszerű tényt, hogy az erkölcs világszerte különböző, sőt még az egyes társadalmakon belül is az, megtettük az első lépést morális tudatunk megértéséhez. A következő lépés, hogy megértsük, honnan származnak ezek az erkölcsök.

Az erkölcs eredete (első ránézésre)

Filozófiát tanultam az egyetemen, abban a reményben, hogy rájövök az élet értelmére. Miután túl sok Woody Allen-filmet láttam, az a téves benyomásom támadt, hogy a filozófia ebben sokat segítene.1 Ugyanakkor részt vettem néhány pszichológiai kurzuson is, amelyeket nagyon élveztem, ezért ebben az irányban folytattam a tanulmányaimat. 1987-ben felvételt nyertem a Pennsylvaniai Egyetem pszichológia mesterképzésére. Volt egy homályos tervem, hogy a humor lélektanával kapcsolatos kísérleteket fogok végezni. Úgy gondoltam, ha a kutatásaim során kabarészínházakban lóghatok, az szórakoztató lesz.

Egy héttel azután, hogy megérkeztem Philadelphiába, leültem beszélgetni Jonathan Baron professzorral, aki azt tanulmányozta, miképpen gondolkodnak és döntenek az emberek. Minimális pszichológiai ismereteim ellenére izgalmas párbeszédet folytattunk az etikáról. Baron kerek perec megkérdezte tőlem: „Különbözik egyáltalán a morális gondolkodás a gondolkodás más típusaitól?” Azt válaszoltam, hogy az erkölcsi kérdésekről való gondolkodás (például arról, hogy helytelen-e az abortusz) eltér a más kérdésekről való gondolkodástól (például arról, hogy hová menjünk ma este vacsorázni). Sokkal nagyobb szükség van ugyanis arra, hogy érvekkel tudjuk alátámasztani a morális ítéleteinket mások számára. Baron fellelkesülten válaszolt, és a továbbiakban megvitattuk, milyen módokon hasonlíthatjuk össze a morális gondolkodást másfajta gondolkodásmódokkal kísérleteken keresztül. Másnap felbátorodtam, és felkértem őt mentoromnak, ezzel pedig belevágtam morálpszichológiai tanulmányaimba.

1987-ben a morálpszichológia a fejlődéslélektanhoz tartozott. A kutatók többek között olyan kérdésekre összpontosítottak, hogy miként fejlődik a gyermek gondolkodása a szabályokról, különösen a játékszabályokról. A kutatás mögött meghúzódó nagy kérdés az volt, hogy miképpen különböztetik meg a gyerekek a jót a rossztól? Honnan ered a morál?

Erre a kérdésre két kézenfekvő válasz adható: hogy velünk született, illetve hogy a nevelés következménye. Aki szerint velünk született, az nativista: úgy véli, hogy az erkölcsi tudás az elménkben eleve megvan. Előre be van táplálva: Isten írta a szívünkbe (ahogy a Biblia mondja), vagy az evolúció során kifejlődött morális érzelmeinkben rejlik (ahogy Darwin magyarázta).2

Az empirista gondolkodás szerint ugyanakkor az erkölcsi tudás a nevelésből ered:3 a gyerekek születésükkor az üres papírlaphoz hasonlók (ahogy John Locke vallotta).4 Ha az erkölcs világszerte és az idők során változik, akkor hogyan is lehetne velünk született? Bármilyen is lesz felnőttként az erkölcsi érzékünk, az a gyermekkori tanulás és tapasztalatok eredménye: és többek között úgy tettünk szert rá, hogy a felnőttek elmondták nekünk, mi a helyes és mi a helytelen. (Az empirikus jelentése: ’megfigyelésből vagy tapasztalatból eredő’.)

Ez azonban hamis dilemma. 1987-ben a morálpszichológiai kutatások középpontjába a harmadik lehetséges válasz került: a racionalizmus, amely szerint a gyerekek maguk találják ki az erkölcsöt. Jean Piaget, minden idők legnagyobb fejlődéspszichológusa zoológusként kezdte pályafutását – puhatestűek és rovarok tanulmányozásával – szülőhazájában, Svájcban. Lenyűgözték az egyes fejlődési szakaszok, amelyeken az állatok keresztülmentek, miközben – mondjuk – hernyókból pillangókká változtak. Később, amikor figyelme a gyerekek felé fordult, magával hozta ezt az érdeklődést. Elsősorban azt szerette volna megtudni, hogy a felnőtt gondolkodás rendkívüli kifinomultsága – a kognitív pillangó – hogyan alakul ki a kisgyermek korlátozott hernyóképességeiből.

Piaget a gyerekek által elkövetett tévedésekre összpontosított. Vizet öntött például két egyforma pohárba, és megkérte a gyerekeket, mondják meg, hogy a poharakban ugyanannyi víz van-e. (Igen.) Ezután az egyik tartalmát egy magas, keskeny pohárba öntötte át, és azt kérte, hogy hasonlítsák össze az új pohár tartalmát a másikkal. A hat-hét évnél fiatalabb gyerekek általában azt mondják, hogy a magas, keskeny pohárban most több víz van, mert a víz szintje abban magasabb. Nem értették meg, hogy a teljes vízmennyiség változatlan marad, amikor az egyik pohárból a másikba kerül. Piaget azt is megállapította, hogy a felnőttek feleslegesen próbálják megmagyarázni nekik a mennyiség változatlanságát, mert csak akkor értik meg, amikor elérik azt a kort (és kognitív érettséget), amikor az elméjük készen áll rá. Ha pedig készen áll, maguktól is rájönnek, ha poharakkal és vízzel játszanak.

Más szóval, a térfogat változatlanságának megértése nem velünk született, és nem is a felnőttektől tanult. A gyerekek maguktól jönnek rá, de csak akkor, ha az elméjük már készen áll és megszerzik a megfelelő tapasztalatokat.

Piaget a kognitív fejlődés modelljét alkalmazta a gyermekek morális gondolkodásának vizsgálatára is.5 Négykézláb ereszkedett, hogy üveggolyókkal játsszon a kicsikkel, és néha – ostobának tettetve magát – szándékosan megszegte a szabályokat. A gyerekek reagáltak a hibáira, és ezzel megmutatták, hogy egyre inkább képesek tiszteletben tartani, illetve megváltoztatni a szabályokat, kivárni amíg rájuk kerül a sor, és megoldani a vitákat. Ez a gyarapodó tudás egymást követő szakaszokban jelentkezett, ahogyan a gyerekek kognitív képességei egyre érettebbek lettek.

Piaget szerint a gyerekek erkölcsi felfogása úgy alakul ki, ahogyan a vizespoharak kérdésének megértése: nem mondhatjuk, hogy veleszületett, és azt sem, hogy a gyerekek közvetlenül a felnőttektől tanulják.6 Ehelyett önmaguk alkotják meg, miközben egymással játszanak. A játék során kivárni, hogy sorra kerüljenek, éppen olyan, mintha vizet öntögetnénk egyik pohárból a másikba. Bármilyen gyakran csinálják is ezt egy háromévessel, egyszerűen még nem áll készen a játékszabály fogalmának megértésére,7 mint ahogyan a térfogat megmaradását sem tudja megérteni. Öt-hat éves korban viszont a játékok, a viták és feladatok közös megoldása bármely felnőtt prédikációjánál sokkal hatékonyabban segíti őket abban, hogy betartsák a szabályokat.

A pszichológiában tehát a racionalizmus központi gondolata szerint úgy alakul ki a racionalitásunk, ahogyan a hernyó pillangóvá fejlődik. Ha a hernyó elég levelet eszik, (végül) szárnyakat növeszt. És ha a gyermek elég tapasztalatot szerez annak kivárásában, hogy rá kerüljön a sor a játékban, gyakorolja az osztozkodást és a játszótéren érvényes szabályokat, akkor (végül) erkölcsi lény lesz, aki képes arra, hogy racionális képességeit egyre nehezebb problémák megoldására használja. A racionalitás a természetünkhöz tartozik, a megfelelő erkölcsi gondolkodás pedig a fejlődés végpontja.

A racionalizmus filozófiai irányzatának hosszú és összetett története van. Ebben a könyvben a racionalista kifejezés mindazokra vonatkozik, akik úgy vélik, a gondolkodás a legfontosabb és legmegbízhatóbb módja az erkölcsi tudás megszerzésének.8

Piaget elgondolásait Lawrence Kohlberg terjesztette ki, aki az 1960-as években két kulcsfontosságú újítással forradalmasította az erkölcsi fejlődés tanulmányozását.9 Először is kidolgozott egy módszert Piaget azon megfigyelésének számszerűsítésére, hogy a gyerekek erkölcsi gondolkodása idővel megváltozik. Erkölcsi dilemmákat fogalmazott meg, amelyeket különböző korú gyerekek elé tárt, válaszaikat pedig rögzítette és kódolta. Például egy Heinz nevű férfi betörjön-e egy gyógyszertárba, hogy elvegyen egy gyógyszert, amely megmentheti haldokló feleségét? Egy Louise nevű lány elárulja-e az anyjának, hogy a húga hazudott neki? Nem az volt a lényeg, hogy a gyerekek igent vagy nemet mondtak, hanem hogy milyen érvekkel támasztották alá a válaszaikat.

Kohlberg felismerte, hogy a gyerekek társas világra vonatkozó gondolkodásában hatfokozatú fejlődés mutatkozik, és ez a fejlődés jól illeszkedik a Piaget által felfedezett fizikai világgal kapcsolatos gondolkodás fejlődéséhez. A kisgyerekek külső sajátosságok alapján ítélték meg a jót és a rosszat, például, hogy megbüntettek-e valakit egy cselekedetéért. (Ha egy felnőtt szabott ki büntetést, akkor a tettet hibásnak tartották.) Kohlberg az első két szakaszt a morális ítélet „prekonvencionális” szintjének nevezte. Ezek megfelelnek a Piaget által meghatározott szakasznak, amelyben a gyerekek külsődleges jelek alapján ítélik meg a fizikai világot (ha egy pohárban magasabb a víz szintje, akkor több van benne).

Alsó tagozatos korában a legtöbb gyerek átlép a második, „konvencionális” szakaszba, és megérti, sőt manipulálni is tudja a szabályokat és társadalmi konvenciókat. Ez a kicsinyes szabálykövetés kora, amelyre mindenki emlékezhet, aki testvérek körében nőtt fel: „Nem is ütlek. A te kezedet használom, hogy megüsselek. Ne üsd magad!” A gyerekekben ebben a szakaszban igen erős a megfelelési vágy és a tekintélytisztelet – legalábbis a szavak szintjén, ha tetteikben nem is. Ritkán kérdőjelezik meg a tekintélyszemélyek legitimitását, azzal együtt, hogy később megtanulnak manőverezni a felnőttek által megszabott korlátokon belül és azok mentén.

Kohlberg úgy találta, hogy a pubertás után a gyerekek maguk is gondolkodni kezdenek a tekintély természetéről, az igazságszolgáltatás értelméről, valamint a szabályok és a törvények mögött meghúzódó okokról – abban az időszakban amikor Piaget szerint képessé válnak az elvont gondolkodásra. A két „posztkonvencionális” szakaszban a serdülők még mindig nagyra értékelik az őszinteséget, tiszteletben tartják a szabályokat és a törvényeket, ám ekkor már előfordul, hogy elfogadják a hazugságot vagy a törvényszegést is a magasabb rendű értékek, különösen az igazságosság érdekében. Kohlberg inspiráló racionalista képet festett a gyerekekről mint „morálfilozófusokról”, akik koherens etikai rendszert igyekeznek kidolgozni maguknak.10 A posztkonvencionális szakaszokban ez végül már kifejezetten jól megy nekik. A Kohlberg által kidolgozott erkölcsi dilemmák az erkölcsi gondolkodás e jelentős fejlődésének mérésére szolgáltak.

A liberális konszenzus

A Mark Twainnek tulajdonított mondás szerint „akinél kalapács van, az mindent szögnek lát”. Miután Kohlberg kidolgozta erkölcsidilemma-példáit és pontozási technikáit, a pszichológiai közösség új kalapácsot kapott, amelyet doktoranduszok ezrei használtak arra, hogy erkölcsi gondolkodásról szóló disszertációikat megformálják. De van egy mélyebb oka is annak, hogy oly sok fiatal pszichológus racionalista szemszögből kezdte tanulmányozni az erkölcsöt, mégpedig Kohlberg második nagy újítása, aki kutatásait arra használta, hogy tudományosan igazoljon egy szekuláris liberális erkölcsi értékrendet.

Kohlberg legnagyobb hatású megállapítása szerint az (értékelési módszere alapján) morálisan legfejlettebb gyerekeknek gyakran volt lehetőségük szerepet váltani – egy másik ember helyébe képzelni magukat, és az ő szemszögéből megfigyelni egy-egy problémát. Az egyenrangú (például kortárs) kapcsolatok szerepváltásra ösztönöznek, míg a hierarchikus kapcsolatok (például a tanárokkal vagy a szülőkkel) nem. A gyerekeknek nehézséget okoz, hogy a tanár szemszögéből lássák a dolgokat, mert sosem voltak tanárok. Piaget és Kohlberg is úgy gondolta, hogy a szülők és más tekintélyszemélyek akadályozzák az erkölcsi fejlődést. Ha azt szeretnénk, hogy gyermekeink megismerjék a fizikai valóságot, engedjük, hogy játsszanak a poharakkal és a vízzel, és ne tartsunk előadást nekik a térfogat-megmaradásról. Ha pedig azt szeretnénk, hogy gyermekeink megismerjék a társas világot, hagyjuk őket más gyerekekkel játszani, és megoldani a vitáikat, anélkül, hogy előadnánk nekik a tízparancsolatot. És az ég szerelmére, ne kényszerítsük őket arra, hogy engedelmeskedjenek Istennek, a tanároknak vagy nekünk, mert ettől csak megragadnak a konvencionális szinten.

Az időzítés tökéletes volt. Miután a baby boomerek első hulláma belépett a felsőoktatásba, Kohlberg a morálpszichológiát az igazságosság boomerbarát himnuszává alakította, és eszközt adott a gyerekek liberális ideál felé haladásának mérésére. A következő huszonöt évben, az 1970-es évektől az 1990-es évekig, a morálpszichológusok többnyire csak fiatalokkal készítettek interjúkat a morális dilemmákról, és az ő indoklásaikat elemezték.11 A munka zöme nem politikai indíttatású volt, hanem gondos és őszinte tudományos kutatás. Ám az alkalmazott keretrendszernek köszönhetően – amely előre meghatározta, hogy az erkölcsös viselkedés az igazságos, a tekintély, a hierarchia és a hagyomány pedig elvetendő – elkerülhetetlenné vált, hogy a kutatás a szekuláris, mindent megkérdőjelező és egalitárius világnézeteket támogassa.

Egy könnyebb teszt

Ha arra kényszerítjük a gyerekeket, hogy összetett fogalmakat magyarázzanak meg, például a jogokkal és az igazsággal kapcsolatos dilemmákban igazodjanak el, minden bizonnyal felismerjük az életkoruknak megfelelő trendeket, mivel évről évre egyre jobban fejezik ki magukat. De ha egy erkölccsel kapcsolatos fogalom első megjelenését keressük, akkor jobb, ha olyan technikát választunk, amely nem igényel komoly verbális készséget. Kohlberg egykori tanítványa, Elliot Turiel kifejlesztett egy ilyen módszert. Az újítása az volt, hogy rövid történeteket mesélt a gyerekeknek más gyerekekről, akik megszegik a szabályokat, majd egy sor egyszerű eldöntendő kérdést tett fel nekik. Például elmondta, hogy egy kisgyerek hétköznapi ruhában megy iskolába, holott az iskolája megköveteli, hogy a tanulók egyenruhát viseljenek. Kezdjük egy általános ítélettel: „Rendben van az, amit a fiú tett?” A legtöbb gyerek azt mondja: „Nincs.” Aztán megkérdezzük, hogy van-e szabály arra, mit viseljenek a tanulók. („Igen.”) Végül megvizsgáljuk, milyen szabályról van szó: „Mi lenne, ha a tanár azt mondaná a fiúnak, hogy rendben van, ha a hétköznapi ruháját viseli?” És: „Mi lenne, ha ez egy másik iskolában történne, ahol nincsenek szabályok az egyenruhákra vonatkozóan? Akkor rendben lenne?”

Turiel felfedezte, hogy az ötéves gyerekek általában azt mondják, hogy a fiú helytelenül cselekszik, ha megszegi a szabályt, de rendben lenne, ha a tanár megadná az engedélyt, vagy ha mindez egy másik iskolában történne, ahol nincs ilyen szabály. A gyerekek felismerik, hogy a ruházatra, az étkezésre és az élet sok más területére vonatkozó szabályok társadalmi konvenciók, amelyek önkényesek, és bizonyos mértékig változtathatók.12

De ha olyan cselekedetekről kérdezzük a gyerekeket, amelyekkel másoknak ártanak, például egy lányról, aki lelök egy fiút a hintáról, mert ő akar felülni, egészen más válaszokat kapunk. Szinte minden gyerek úgy véli, hogy a lány helytelenül viselkedett, és akkor is így lenne, ha a tanár azt mondaná, hogy rendben van, amit tett, ahogy akkor is, ha mindez egy másik iskolában történt volna, ahol nem mondták ki, hogy nem szabad lelökni egymást a hintáról. A gyerekek felismerik, hogy a bántást megakadályozó szabályok erkölcsi szabályok, amelyeket Turiel az „igazságosságra, jogokra és jólétre vonatkozó” szabályokként definiált, amelyek „arra vonatkoznak, hogy az embereknek hogyan kellene viszonyulniuk egymáshoz”.13

Más szóval, a gyerekek nem minden szabályt kezelnek egyformán, mint ahogy azt Piaget és Kohlberg feltételezte. Nem tudnak úgy fogalmazni, mint a morálfilozófusok, azonban foglalkoztatja őket a társadalomtól érkező információk differenciált értelmezése. Úgy tűnik, egészen korán megértik, hogy a bántalmazást megelőző szabályok különösen fontosak, megváltoztathatatlanok és egyetemesek. Ez a felismerés pedig – Turiel szerint – az erkölcsi fejlődés alapja. A gyerekek erkölcsi felfogásukat arra az abszolút erkölcsi igazságra alapozva építik fel, hogy ártani helytelen. A konkrét szabályok kultúránként változhatnak, ám a gyerekek a Turiel által vizsgált valamennyi kultúrában különbséget tettek az erkölcsi szabályok és a konvencionális szabályok között.14

Turiel erkölcsi fejlődésről szóló beszámolója sok mindenben különbözött Kohlbergétől, de a politikai vonatkozások hasonlóak voltak: az erkölcs az egyénekkel való jó bánásmódról szól; az ártásról és a méltányosságról (és nem a lojalitásról, a tiszteletről, a kötelességről, a jámborságról, a hazaszeretetről vagy a hagyományról). A hierarchia és a tekintély általában véve rossz dolog (ezért inkább hagyjuk, hogy a gyerekek maguk alakítsák ki véleményüket). Az iskoláknak és a családoknak ezért az egyenlőség és az autonómia progresszív elveit kell megtestesíteniük (nem pedig azokat a tekintélyelveket, amelyek lehetővé teszik az idősek számára, hogy trenírozzák és korlátozzák a gyermekeket).

Eközben a világ többi részén…

Amikor Jon Baron irodájában ülve elhatároztam, hogy az erkölcsöt fogom tanulmányozni, addigra Kohlberg és Turiel többé-kevésbé kijelölte az morálpszichológia irányát.15 Lendületesen fejlődő szakterület volt, mégis zavart benne valami. Nem a politikai jelleg: akkoriban – huszonnégy évesen – kifejezetten liberális beállítottságú voltam. Valósággal forrt bennem a felháborodás Ronald Reagannel és az olyan konzervatív csoportokkal szemben, mint például a leplezetlenül Moral Majoritynek, azaz Erkölcsi Többségnek nevezett szerveződés. A probléma valójában ott rejlett, hogy az olvasott szövegek olyan… szárazak voltak. Két, hozzám korban közel álló nővéremmel gyerekkoromban nap mint nap küzdöttünk egymással, minden piszkos retorikai trükköt bevetve, ami csak eszünkbe jutott. A családom szenvedélyesen elkötelezett volt erkölcsi kérdésekben, a cikkek azonban, amelyeket olvastam, mind a gondolkodásról, a kognitív struktúrákról és a tudásterületekről szóltak. Egyszerűen csak túl racionálisan hangzott az egész. Az érzelmekről alig esett szó.

Elsőéves hallgatóként nem volt elég önbizalmam, hogy a megérzésemre hagyatkozzam, ezért rákényszerítettem magam, hogy folytassam az olvasást. A második tanévben viszont elvégeztem egy kulturálispszichológia-szemináriumot, és a téma magával ragadott. A kurzust egy zseniális antropológus, Alan Fiske tartotta, aki hosszú éveket töltött Nyugat-Afrikában a társas kapcsolatok pszichológiai alapjainak tanulmányozásával.16 Fiske arra kért bennünket, hogy olvassunk el egy sor antropológiai terepmunkáról készült, könyvnyi terjedelmű beszámolót, amelyek különböző területekre összpontosítottak: például a rokoni kapcsolatokra, a szexualitásra vagy a zenére. A témától függetlenül azonban az erkölcs mindegyikben központi kérdésnek bizonyult.

Olvastam egy könyvet a szudáni azande nép körében élő boszorkányságról.17 Úgy tűnik, a boszorkányság hiedelmei meglepően hasonló formában jelennek meg a világ számos részén, azaz vagy valóban léteznek boszorkányok, vagy (és ez a valószínűbb) az emberi elme hajlamos létrehozni ezt a kulturális jelenséget. Az azandék úgy gondolták, hogy a boszorkányok hozzájuk hasonló férfiak és nők lehetnek, és félve attól, hogy őket is boszorkánynak nevezhetik, igyekeztek elkerülni, hogy szomszédjaikat haragosukká vagy irigyükké tegyék. Ekkor találkoztam először arra utaló jelenséggel, hogy a csoportok nem azért hoznak létre természetfeletti lényeket, hogy a világegyetemet magyarázzák, hanem azért, hogy rendet tartsanak a társadalmukban.18

Olvastam egy könyvet a Fülöp-szigeteki ilongot népről, amelynek fiataljai azzal szereztek dicsőséget, hogy emberek fejét vágták le.19 E lefejezések némelyike bosszúból elkövetett gyilkosság volt, ami érthető indítékot kínált a nyugati olvasók számára is. De sok ilyen gyilkosságot idegenek ellen követtek el, akik semmiféle ellentétbe nem keveredtek a gyilkossal. A szerző úgy magyarázta ezeket a rejtélyes gyilkosságokat, hogy a férfiak kisebb csoportjai a csoporton belüli feszültség és súrlódás levezetésére csapatépítő „vadászpartikat” rendeztek, amelyeket közös éjszakai ünnepi énekléssel zártak. Ez volt az első jel, amelyből arra következtettem, hogy az erkölcsbe gyakran keverednek csoporton belüli feszültséggel kapcsolatos elemek, amelyek kihatnak a csoportok közötti versengésre is.

Ezek a gyakran gyönyörűen megírt néprajzi szövegek lenyűgöztek, és tartalmuk minden furcsasága ellenére megvilágosító erejűek voltak. Elolvasásuk olyan volt, mintha heteket töltöttem volna egy-egy ismeretlen országban: eleinte zavarba ejtő, majd fokozatos ráhangolódással egyre könnyebben belátható és kiszámítható. Ugyanakkor, mint minden külföldi utazásnál, sokkal többet tudtam meg belőlük saját eredeti környezetemről, mint arról, ahová ellátogattam. Az Egyesült Államokra és Nyugat-Európára egyre inkább rendkívüli történelmi kivételként tekintettem – olyan új társadalmaknak láttam őket, amelyek megtalálták a módját az antropológusok által leírt általánosan érvényes erkölcsi rendszabályok egyszerűsítésére és gyérítésére.

Sehol sem nyilvánvalóbb mindez, mint az antropológusok által gyakran megfigyelt és leírt „tisztaság” és „tisztátlanság” esetében, amelyek számos szabálya nálunk nincs érvényben. Hasonlítsuk össze helyzetünket például az új-guineai huákkal, akik nagy számú és részletes élelmiszertabut tartanak be, amelyek szabályozzák, mit ehetnek a férfiak és a nők. Ahhoz, hogy egy fiú férfivá érjen, kerülnie kell az olyan ételeket, amelyek bármilyen módon hasonlítanak a hüvelyre, beleértve azt is, ami vörös, nedves, nyálkás, lyukból származik vagy szőrrel borított. Elsőre mindez önkényes babonaságnak hangzik, a patriarchális társadalom kiszámítható szexizmusával keverve. Turiel ezeket a szabályokat társadalmi konvencióknak nevezné, mert a huák nem hiszik, hogy más törzsek férfiainak is be kellene tartaniuk őket. Ugyanakkor a huák az étkezési szabályaikat erkölcsi szabályoknak tekintették. Folyamatosan beszéltek róluk, étkezési szokásaik alapján ítélték meg egymást; életüket, kötelezettségeiket és kapcsolataikat pedig Anna Meigs antropológus fogalmával „a test vallásának” előírásai szerint alakították.20

De nem csak az esőerdők vadászó-gyűjtögető életmódot folytató népei hisznek abban, hogy a testünkkel kapcsolatos tevékenységek erkölcsi cselekedetek is lehetnek. A héber Biblia olvasása közben döbbenten vettem észre, hogy – a nyugati erkölcs egyik forrásának tartott – könyv mekkora hányadát teszik ki az étkezésre, a menstruációra, a szexre, a bőrre és a holttestek kezelésére vonatkozó szabályok. Néhány egyértelműen a betegségek elkerülésére szolgált, mint például Mózes harmadik könyvének leprára vonatkozó hosszú szakaszai. De úgy tűnt, hogy sok szabály érzelmi logikát követ, és az undor elkerülését szolgálja. A Biblia megtiltja például a zsidóknak, hogy megegyék, vagy akár megérintsék, „ami csúszik-mászik a földön”.21 Más szabályok pedig olyan logikai elvet követnek, amely a fogalomkörök elhatárolását célozza, vagy tiltja a dolgok vegyítését (például a két különböző textilszálból készült ruházatot).22

Szóval, mi is folyik itt? Ha Turielnek igaza volt abban, hogy az erkölcs az ártásról (és annak elkerüléséről) szól, akkor a legtöbb nem nyugati kultúra miért moralizál olyasmin, aminek ehhez látszólag semmi köze sincs? Miért hiszi sok keresztény és zsidó, hogy „a tisztaság és a jámborság szomszédok”?23 És miért tartják a nyugatiak – még a nem vallásosak is – az étkezéssel és a szexszel kapcsolatos döntéseket olyannyira erkölcsi jelentőségűnek? A liberálisok néha azt mondják, hogy azok a vallásos konzervatívok, akik számára a házasfelek misszionárius pózban lebonyolított aktusán kívül minden másféle bűn, egyszerűen prűdök. Ám a konzervatívok is joggal gúnyolódhatnak a liberálisok kiegyensúlyozott reggelijük összeállítása feletti aggodalmain – az erkölcsi aggályokon, amelyet a szabadtartású tyúk tojásával, a méltányos kereskedelemből származó, fair trade kávéval, a természetes összetevőkkel és a méreganyagokkal kapcsolatban éreznek, és amelyek közül néhány (például a genetikailag módosított kukorica és szójabab) spirituálisan fenyegetőbb, mint biológiailag. Még ha Turielnek igaza is volt abban, hogy a gyerekek az ártáshoz társítják az erkölcstelen cselekedeteket, nehezen elképzelhető, hogy a nyugati gyerekek – nem is beszélve az azande, ilongot és hua gyerekekről – hogyan jutottak el önmaguktól a tisztaság és tisztátalanság fogalmához. Az erkölcsi fejlődés minden bizonnyal több annál, minthogy a gyerekek mások nézőpontját alapul véve és mások fájdalmát átérezve szabályokat alkotnak. Kell, hogy legyen valami a racionalizmuson túl is.

A nagy vita

Amikor az antropológusok az erkölcsről írtak, olyan volt, mintha egy másik nyelvet használtak volna, mint az általam olvasott pszichológusok. A rosette-i kő, amely segített a két terület összehangolásában, egy tanulmány volt, amelyet Fiske korábbi tanácsadója, Richard Shweder publikált a Chicagói Egyetemen.24 Shweder szakterülete a pszichológiai antropológia. Egy ideig India keleti partjának egyik államában, Oriszában élt és dolgozott. Jelentős különbséget talált a lakóhelyén és az Egyesült Államokban élők jellemről és egyéniségről való gondolkodásában, és ugyanezeket az eltéréseket fedezte fel az erkölcsről alkotott felfogásukban is. Shweder Clifford Geertz antropológust idézte arról, milyen különös a nyugati gondolkodás az emberről, mint egyedi individuumról:

A nyugati felfogás úgy gondolkodik a személyről, mint egy behatárolt, egyedi, többé-kevésbé integrált motivációs és kognitív univerzumról, a tudatosság, az érzelmek, az ítélet és a cselekvés dinamikus központjáról, amely sajátos egésszé szerveződik, és sajátos társadalmi és természeti hátterével különbözik minden más ilyen egésztől. Bármennyire ragaszkodunk is ehhez a szemlélethez, a világ különböző kultúráinak kontextusában ez meglehetősen sajátos elképzelés.25

Shweder egyszerű példával magyarázta, miért olyan különböző az egyes kultúrák énfogalma. Minden társadalomnak számos kérdést kell megoldania a társadalmi berendezkedéssel kapcsolatosan, ezek közül pedig a legfontosabb az egyéni és közösségi szükségletek összehangolása. Erre a kérdésre alapvetően kétfajta válasz van. A legtöbb társadalom a szociocentrikus megoldást választotta, a közösségek és intézmények szükségleteit helyezve előtérbe, ennek rendelve alá az egyének szükségleteit. Ezzel szemben az individualista válasz az egyént helyezi a középpontba, és a társadalmat az egyén szolgálatába állítja.26 A szociocentrikus válasz uralta az ókori világ nagy részét, ám az individualizmus egyre erőteljesebb lett a felvilágosodás idején. A 20. században háttérbe szorította a szociocentrikus megközelítést: az egyéni jogok köre rohamosan bővült, elterjedt a fogyasztói kultúra, és a Nyugatot sokkolták az extrém módon szociocentrikus fasiszta és kommunista birodalmak gonosztettei. (Az erős szociális védőhálóval rendelkező európai nemzetek e meghatározás szerint nem szociocentrikusak, csupán kitűnő munkát végeznek, hogy megvédjék az individuumot az élet viszontagságaitól.)

Shweder úgy gondolta, hogy Kohlberg és Turiel elméletei individualista kultúrákból származó emberektől erednek, és nekik is szólnak. Kételkedett abban, hogy ezek az elméletek érvényesek Oriszára, ahol az erkölcs szociocentrikus, az egyének egymásra utaltak, illetve nincs éles határvonal az erkölcsi szabályok (az ártás megelőzése) és a társadalmi konvenciók (az ártáshoz közvetlenül nem kapcsolódó magatartás szabályozása) között. Hogy próbára tegye elméletét, két munkatársával együtt 39 rövid történetet mutatott be a kísérleti személyeknek, amelyekben valaki olyasmit tesz, ami akár az Egyesült Államokban, akár Oriszában „szabályt sért”. A kutatók a Hyde Parkban (a Chicagói Egyetem környékén) élő 180 (öt–tizenhárom éves) gyermeket és 60 felnőttet, Orisza ősi zarándokhelyén, Bhuvanesvar városában27 élő brahmin gyerekeket és felnőtteket, továbbá 120 legalsó („érinthetetlen”) kasztból származó embert kérdeztek meg a történetekkel kapcsolatban. Hatalmas vállalkozásuk során 600 hosszú interjút készítettek két egymástól gyökeresen eltérő városban.

Az interjúk során többé-kevésbé Turiel módszerét alkalmazták, de a történetek az általa vizsgáltaknál sokkal többféle viselkedésre terjedtek ki. Az 1.1. ábra felső harmadában látható, hogy a történetek némelyikében az emberek nyilvánvalóan bántalmaztak más embereket, vagy méltánytalanul bántak velük, és az interjúalanyok mindkét országban helytelennek, minden körülmények között helytelennek, illetve univerzálisan helytelennek nevezték és elítélték ezeket a cselekedeteket. Ugyanakkor az indiaiak nem ítéltek el bizonyos eseteket, amelyek (az amerikaiak számára) egyértelműen ártásnak és méltánytalanságnak számítottak (lásd a középső harmadot).

Az indiaiak és amerikaiak szerint egyaránt helytelen cselekedetek:

• Séta közben egy férfi egy alvó kutyát pillantott meg az úton. Odament hozzá, és belerúgott.

• Egy apa azt mondta a fiának: „Ha jól teljesítesz a vizsgán, veszek neked egy tollat.” A fia jól teljesített a vizsgán, de az apa nem adott neki semmit.

✶✶✶

Az amerikaiak szerint helytelen, de az indiaiak szerint elfogadható cselekedetek:

• Egy fiatal feleség egyedül ment moziba anélkül, hogy erről szólt volna a férjének. Amikor hazatért, a férje azt mondta: „Ha ezt még egyszer megteszed, kékre-zöldre verlek.” A nő ismét megtette; a férj kékre-zöldre verte. (Ítélje meg a férj cselekedetét!)

• Egy férfinak volt egy házas fia és egy férjezett lánya. Halála után fia követelte az örökség nagy részét. A lánynak alig jutott valami. (Ítélje meg a fiú cselekedetét!)

✶✶✶

Az indiaiak szerint helytelen, de az amerikaiak szerint elfogadható cselekedetek:

• Egy családban egy huszonöt éves fiú a keresztnevén szólítja az apját.

• Egy nő rizst főzött, és a férjével és annak bátyjával közösen akarta elfogyasztani. Később együtt étkezett velük. (Ítélje meg a nő cselekedetét!)

• A közösségben egy özvegyasszony hetente kétszer vagy háromszor halat eszik.

• Egy nő székletürítés után nem váltott ruhát a főzéshez.

1.1. ábra: Példák a harminckilenc történetből,
lásd Shweder, Mahapatra, Miller (1987).

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Rapajka Gabriella

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Steiner Ildikó

ISBN 978 963 13 7199 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Prompt – SIL Open Font License

Righteous – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License