A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ella Maise: Charlie, Love and Cliches, 2023

Fordította: RÉTI BLANKA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Imádlak, Jason Thorn, 2018

Akarlak, Adam Connor, 2018

Első pillantás (Alexander és Maya 1.), 2019

Utolsó szívdobbanás (Alexander és Maya 2.), 2020

Hozzád megyek, Jack Hawthorne, 2020

Copyright © 2023 by Ella Maise

Originally Published by Simon Schuster

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved

Hungarian translation © Réti Blanka, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-23-6

Az álmodozóknak.

Soha ne hagyjátok senkinek, hogy elhomályosítsa a fényeteket! Ti vagytok, és mindig is ti lesztek a saját történetetek főhősei. Úgyhogy… mire vártok? Menjetek, éljétek az életeteket úgy, ahogy ti akarjátok, és élvezzétek minden pillanatát!

ELSŐ FEJEZET

Charlie

Amikor aznap reggel felébredtem, nem gondoltam volna, hogy az iroda padlóján fogok négykézláb kúszni, mint egy idióta – ráadásul a csuklómra kötött lufikkal. Mindent beleadtam, hogy ő – vagy ahogy a barátaimmal hívtuk, „a bisztrós srác” – ne vegyen észre.

Ezt el kell mondanom még egyszer. A csuklómra kötött lufikkal. Professzionális, nem igaz? Ez vagyok én. Charlie Davis.

Úgy volt, hogy egy teljesen átlagos hétfő reggel lesz. Se több, se kevesebb. Épp olyan átlagos, mint a többi napom, hetem és…, nos, az életem.

Ébredj fel!

Ágyazz meg!

Ugorj a zuhany alá!

Szállj ki a zuhany alól, ébredj rá, mennyi az idő, aztán kezdj el úgy rohangászni, mintha annak a kiválasztása, hogy mit vegyél fel, teljesen újdonság lenne, nem pedig olyasmi, amit mindennap csinálsz. Aztán meg persze rohanj végig New York utcáin, hogy beérj dolgozni, az apád krízismenedzsmenttel foglalkozó cégéhez.

Huszonöt éves koromra az életem már egy unalmas rutinná vált. Dolgoztam, hazamentem, aludtam, aztán kezdődött elölről az egész. Talán hetente egyszer vagy kétszer megittam valamit Rickkel és Gayle-lel munka után, de még azt sem olyan gyakran.

Elegem volt. Az igazat megvallva már egy ideje elegem volt, de most tényleg elegem volt, és elhatároztam, hogy cselekszem valamit. Elköltözni New Yorkból, ez szerepelt a lista élén. Az gyökeresen megváltoztatná az életemet, tudtam. Nem volt kérdés. Elmenekülni, elszökni, nevezzük bárhogy is – egyszóval el kellett költöznöm. Reméltem, hogy ez lesz az első lépés egy jobb élet felé.

Valójában még nem volt meg a lista, de úgy gondoltam, ha egyszer végre összeírom a fejemben lévő dolgokat, a költözés lesz a legfőbb prioritás. Az egyetlen probléma az volt, hogy már annyit beszéltem róla, ugyanakkor mégsem tettem semmit, hogy már senki nem hitt nekem, valahányszor azt mondtam: költözni fogok. De ezúttal komolyan is gondoltam. A lista második helyén a gátlástalan őszinteség állt. Nagyszerű kezdetnek ígérkezett. Tiszta lap az életemben.

Ezen a bizonyos hétfőn egyetlen változás volt a napirendemben. Ahelyett, hogy egyenesen a munkahelyemre mentem volna, be kellett ugranom a cukrászdába, hogy vegyek egy tortát Robnak. Ez volt az utolsó napja az irodában. És néhány vicces léggömböt is be akartam szerezni, ha belefér az időmbe. A tortára összedobtuk a pénzt a munkatársakkal, de a lufi az én ötletem volt, hogy mosolyt csaljak Rob arcára. Ő azon kevesek egyike volt, akikkel tényleg szerettem együtt lógni a melóban, és akinek mindenki számára volt egy kedves mosolya. Arról nem is beszélve, hogy gyakran játszott döntőbírót köztem és az apám között. Szinte olyan volt nekem, mint egy nagybácsi.

És amikor aznap reggel felébredtem, mégis honnan kellett volna tudnom, hogy borzalmas ötlet volt önként jelentkezni ezekre a feladatokra? Miközben az eső egyre elszántabban kezdett zuhogni és a csontjaimig eláztatni, végigvonultam az utolsó két háztömbön a pékségtől az irodáig, nem törődve a New Yorkra olyannyira jellemző kiabálásokkal és dudálással. Átrohantam az utcán a hatalmas tortásdobozzal, az esernyőmmel, amivel a sütit védtem – legalább a prioritásaim rendben voltak – és a lufikkal. A léggömböket a csuklómra kötötték a boltban, és vadul pattogtak, miközben tetőtől talpig csöpögött belőlem a víz.

Amint beértem az épületbe, megkönnyebbült sóhaj hagyta el a számat. Sikeresen ellenálltam a késztetésnek, hogy megrázzam magam, mint egy kutya, hogy megszabaduljak a bőrömre tapadó esőcseppektől.

Körülnéztem, aztán egyenesen az üresen álló recepcióspult felé vettem az irányt. Egyik kezemmel a süteményes dobozt tartottam, a másikkal a vizet próbáltam kitörölni a szememből, hogy legalább ne ütközzek össze senkivel. Az ujjaimra vetett gyors pillantás megerősítette a gyanúmat a szempillaspirálom sorsát illetően, de még így is sikerült mosolyt erőltetnem az arcomra, miközben az emberek furcsán néztek rám.

Amikor elértem az úti célomat, és letettem a tortát a recepcióspultra, a mosolyom lehervadt. Hangosan felnyögtem, amikor megpillantottam magam a pult mögötti tükörben.

– Jézusom! – suttogtam, és alig bírtam elkapni a tekintetemet a tükörből visszanéző káoszról: magamról. Ki gondolta volna, hogy egy órával ezelőtt szempillát festeni kolosszális hibának bizonyul?

Csodálkozva megráztam a fejemet, és arrébb söpörtem az arcomba tapadt hajat, majd egy kicsit előrébb hajoltam, hogy jól megnézhessem magam. Nem meglepő módon a látvány nem lett jobb. Meg fog ölni, mondtam magamban, az apámra gondolva. Abbahagytam a tükörképem bámulását, és kicsavartam a vizet a hajamból, majd vadul dörzsölni kezdtem a szemem alatti bőrt, hogy eltávolítsam a szempillaspirál pacáit. A lufik összevissza táncoltak, és még több ember figyelmét vontam magamra.

Jegyezzük meg: soha többé nem szabad lufikat venni irodai bulira.

A tekintetem elkalandozott a tükörképemről, és észrevettem, hogy Kimberly besétál az épületbe. Nem mertem még egyszer arrafelé nézni, és a biztonság kedvéért meggyőződtem róla, hogy a lufik fedezéket nyújtanak. Ha volt valaki az apámon kívül, akivel nem akartam összefutni, az a „gyönyörű és tökéletes” nővérem volt, aki a család szemében soha nem tett és soha nem tenne semmi rosszat. Ráadásul nem igazán voltam jóban vele, amióta azt hitte, egy kicsit túl közel kerültem a férjéhez. Munkahelyi dolgokon kívül nem beszéltünk egymással, és a köztünk elhangzottak után ez számomra meg is felelt így.

Megnéztem az időt, és rájöttem, hogy pár perc késésben vagyok, úgyhogy felkaptam a tortát, és a liftek felé vettem az irányt, miután megbizonyosodtam róla, hogy Kimberly már felment.

Tettem pár lépést, majd nekimentem valakinek, aki ha nem fogott volna meg, a földön kiterülve végeztem volna. Az illető elengedte a karomat, én pedig gyorsan bocsánatot kértem, de nem láttam, hogy valójában kinek mentem neki, mivel a kezem tele volt tortával és egy csokor léggömbbel.

– Semmi gond – hallottam az illető mormogását a lufikon keresztül, amikkel bizonyára képen vágtam.

A hang mély volt, öblös és derültséget sugárzó, valamint enyhén ismerősen csengett, de ezt elhessegettem. A férfi minden bizonnyal a lufik miatt derült jót. Ki gondolta volna, hogy a léggömbök ennyire meglepik az embereket?

Küzdöttem a vidám kis vackokkal, hogy legalább egy bocsánatkérő mosolyt villanthassak, de a fickó már elindult a recepcióspult felé. Fekete öltönyt viselt, tökéletesen illett rá és széles vállára – legalábbis az alapján, amennyit láthattam belőle. Az illeszkedés nagyon fontos volt egy jó öltönynél.

Miután felsóhajtottam, és még egy utolsó, elismerő pillantást vetettem a férfi felé, megfordultam, és a liftekhez sétáltam. Azzal a kezemmel, amelyikre a lufik voltak kötve, megfogtam a tortásdobozt, ügyelve, hogy eltakarja a mellkasomat – az esőnek köszönhetően a blúzomon átlátszott a halványlila melltartóm –, a másik kezemmel pedig igyekeztem megigazítani a loboncomat. Hogy időt spóroljak, kihúztam a nehéz sörényem felét tartó hajgumit, és összeborzoltam egy kicsit a hajam, hogy legalább némileg szándékosan tűnjön zilált frizurám – mintha csak most pattantam volna ki a zuhany alól. A zuhany alól, amit lényegében ruhástul vettem.

Kinyílt a liftajtó, és mielőtt egy lépést is tehettem volna előre, kiözönlöttek az emberek. Mindent erősebben fogtam, jól a testemhez szorítva, és vártam, amíg elül az áradat. Amikor kikukkantottam a lufik mögül, a lift már tele volt. Behunytam a szemem, és elfojtottam pár káromkodást. Egyáltalán nem vártam, hogy lássam apámat. Némi aggodalom töltött el. Megfordultam, és ránéztem a recepcióspult mögötti órára, majd egy kicsit komolyabban kezdtem aggódni. Kilenc óra húsz volt. Hivatalosan is elkéstem. Képtelen voltam nyugton maradni, újra és újra megnyomtam a hívógombot, aztán meghallottam, hogy az egyik mögöttem lévő lift csilingel. Odarohantam, még mielőtt nélkülem indulhatott volna el, és közben nekiütköztem valaki vállának a nyomorult léggömbjeimmel. Többször is bocsánatot kértem, közben nem néztem oda, mert még mindig furakodtam, aztán végül sikerült biztonságban bejutnom az acéldobozba.

Megkönnyebbülve nyúltam a huszadik emelet gombjához, hogy feljussak az apám cégéhez, az Atlas Communicationshöz, ahol PR-specialistaként dolgoztam. Ehelyett egy igazi, élő, nagy és szőrös kezet ragadtam meg. Több másodperc is eltelt, amíg ott álltam, és úgy kapaszkodtam egy idegen ujjába, mint egy idióta. Valaki a liftben megköszörülte a torkát, mire elengedtem a kezet. Előrehajoltam, és a tekintetem találkozott a második áldozatoméval. Bocsánatkérő arcot vágtam.

– Nagyon sajnálom! Nem indul jól a reggelem – suttogtam, és épphogy hallottam valami tudomásulvételre utaló mormogást.

Most először hálás voltam a léggömbökért, hogy takarást nyújtanak, és elrejtik a személyazonosságomat. Újrapróbálkoztam, és mivel a szemem sarkából láttam a számokat, ezúttal sikerült eltalálnom a megfelelő gombot.

Amikor már azt hittem, kezdenek sínre kerülni a dolgok, hátraléptem egyet. Azt terveztem, hogy becsukom a szemem, a fejemet a falnak támasztom, átgondolom az életemet, és szusszanok egy picit. A terv nem valósult meg. Egyenesen egy kemény mellkasba és egy lábfejbe sétáltam bele.

Két erős kéz fogta meg a derekamat, nyikkantam egyet, a szemem felpattant, és egy kicsit összerezzentem.

– Ó!

Ez nem az én napom volt. Határozottan nem.

A nagy, erős kezek ugyanolyan gyorsan engedték el a testem, amilyen gyorsan a derekamra simultak, megakadályozandó, hogy tovább mozduljak. Sietve tettem egy lépést előre, visszaállva az eredeti helyemre.

– Csak nyugalom – mormogta a nap harmadik áldozata, elég közel a fülemhez.

Ugyanaz a hang volt, mint korábban. Annak a pasinak a hangja, akibe az előcsarnokban ütköztem, nem a szőrös kéz tulajdonosáé. Borzongás futott végig a gerincemen, a testemet elöntötte a melegség, a szívem hevesebben kezdett verni. Nem a hang miatt, hanem azért, mert hosszú idő óta először érintettek meg. És de, talán egy nagyon picit a hang miatt is.

Nem vagyok oda a hangokért.

Nem vagyok oda az öblös, selymes hangokért.

„Ne szórakozz!” – suttogtam magamnak. Aztán hangosabban és sokkal zavartabb hangon elnézést kértem. Néhány perc leforgása alatt immár másodjára.

– Már összefutottunk az előcsarnokban is – mondtam, miközben szégyenkezve lehajtottam a fejem, és a homlokom az egyik kék lufinak ütközött. Legszívesebben a föld alá süllyedtem volna. – Igazán sajnálom.

– Nem kell bocsánatot kérni – A férfi nem kuncogott, de hallottam a mosolyt a hangjában. – Ez a reggel… valahogy más.

– Milyen… kedves, hogy ezt mondja. A „más” néha jó tud lenni. Még egyszer, nagyon sajnálom.

– Semmi gond.

Próbáltam megfordulni, ezúttal normális ember módjára, szemtől szemben állva beszélni hozzá, de amikor végre sikerült kievickélnem a lufik gubancából, a liftajtó már becsukódott, és egyszerre nem állt mögöttem senki.

Hátráltam a sarokig, ezúttal óvatosan, és csak vártam és vártam. Az ajtók még párszor kinyíltak és becsukódtak, aztán későn kapcsoltam, hogy elszalasztottam az emeletemet.

Amikor végre sikerült eljutnom a huszadikra, és megláttam az Atlas Communications, Krízismenedzsment feliratot fekete, elegáns betűkkel a bejárat melletti márványfalon, kilenc óra huszonhat volt, és tudtam: halott vagyok. Vagy legalábbis elég közel voltam hozzá.

A recepcióspult üres volt. Rátettem a búcsútortás dobozt.

– Mi az isten, Charlie?

Zavartan perdültem meg, és a meglepett Gayle-lel találtam szembe magam. Ő volt az egyik munkahelyi barátnőm, és az irodánkban dolgozó két magánnyomozó egyike. Elszörnyedve bámult rám.

– Ne mondj semmit! Tudom, hogy rosszul fest a helyzet – vágtam rá, még mielőtt bármi megjegyzést tehetett volna a külsőmmel kapcsolatban. – Csak egy kis eső, megoldom. Elkezdődött már a megbeszélés?

– Bocsi, de ezen nem tudok nem nevetni. – Felemelte a kezét, hogy megpróbálja eltakarni derültségéről árulkodó vigyorát. – Egyszerre nézel ki viccesen és szerencsétlenül, miközben jól hozod az elázott mosómedve-figurát is. – Széles mosoly terült szét arcán, a szeme derűsen csillogott. – Nagyon profi.

– Most boldog vagy?

– Fogjuk rá. A szoknyád rendben van, de jobb, ha a blúzoddal kezdesz valamit. Kivéve, ha egy új szettet akartál kipróbálni, aminek fontos része a bordó melltartó.

– Lila. Most már megvagyunk?

– Igen, köszönöm. És nem, még nem kezdődött el a meeting. Az apád viszont már négyszer is kérdezte, hogy megérkeztél-e már.

Behunytam a szemem, vettem egy mély levegőt, és hallgattam, ahogy a lufik egymásnak ütköznek és nyikorognak, miközben megmasszíroztam a halántékomat.

– Még egy kérdés, mert muszáj megkérdeznem. Miért vannak lufik kötve a csuklódra?

– Mert megpróbáltam elrepülni. Megtennél nekem egy szívességet? Légyszi.

Gayle felvonta a szemöldökét, és összeszorította a száját, mindent beleadva, hogy visszatartsa a nevetését.

– Azért, mert a srácnak a boltban a raktárba kellett volna mennie egy nehezékért, nekem meg nem volt időm várni – sóhajtottam. – Ez most nem is fontos. Jössz nekem eggyel, Gayle.

– Mielőtt visszakanyarodnék oda, hogy jövök neked eggyel, hadd kérdezzem meg még egyszer. Miért vannak lufik a csuklódon?

– Rob miatt, Gayle – feleltem egy kicsit elkeseredve, miközben megmozdítottam a karomat, és néztem, hogy majdnem arcon csapják a léggömbök. – Robnak hoztam őket. A búcsúsztatására, meg hogy… vidáman nézzen ki a dolog. Búcsúbuli. Emlékszel?

– Rob… Ó…, az ma van? – hajolt hátra Gayle homlokráncolva. – Biztos vagy benne?

– Igen, ma van – nyögtem fel. – Tartozol nekem.

– Miért is? – fonta keresztbe a karját.

– A dupla vakrandi miatt, ami szörnyen pocsékul sült el – feleltem, és megpróbáltam leműteni a lufikat a csuklómról, de csak szorosabbra húztam a szalagot.

– Az már majdnem egy hónapja volt. És szívességet tettem neked. Ezer éve nem nyúltál senkihez. Azóta, hogy egy éve szakítottál a kötődési problémáktól hemzsegő, csókfóbiás Craiggel, egyáltalán nem randiztál.

Hatévnyi távkapcsolatot húztunk le a vécén azzal a szakítással.

– És akkor mi van, ha nem randiztam rendszeresen? Láttam, milyen a felhozatal, és úgy döntöttem, jobb egyedül – vontam meg a vállam. – Ez tökéletesen normális viselkedés részemről. Boldog vagyok egyedül.

– Persze.

– Az vagyok! – erősködtem, és összevontam a szemöldökömet Gayle vigyorgó képe láttán. – Inkább lennék egyedül, mint hogy idiótákkal vesződjek, akik még csak nem is tudnak… Mindegy is. Nem fontos.

– Így van, ne vitatkozzunk most ezen. Szeretnéd, hogy veled menjek a mosdóba és segítsek?

– Adnál egy ollót, hogy ezeket levágjam? És hozd ki légyszi a tartalék blúzomat az irodámból. Az asztal harmadik fiókjában van. Ennyi. És akkor kvittek vagyunk.

– A francba! Miért nem rögtön ezzel kezdted a bájcsevegés helyett?

– Nem bájcsevegtem. Te… Mi van? Miért?

– Jön az apád.

– Charlie?

Egy pillanatra lefagytam, amikor meghallottam az apám ingerült hangját. A tortásdobozt és Gayle-t ott hagytam, ahol voltak, és fürgén a mosdó felé vettem az irányt. A lufik mögöttem repkedtek.

– Mindjárt ott vagyok, apa! Menj csak, kezdjétek el nélkülem! – kiabáltam át a vállam felett, miközben becsuktam magam mögött a mosdó ajtaját.

Kiengedtem egy hatalmas sóhajt, és szükségem volt egy pillanatra, hogy összeszedjem magam. Nem tudtam mit csinálni, mint hogy ebben a blúzban menjek a megbeszélésre, és a többiek mögé álljak. Nem ez lesz az első alkalom.

– Ennél már nem is lehetne jobb – motyogtam magamnak, miközben végigsimítottam a hajamon, mintha az bármit is helyrehozna. Már csak oda kellett mennem az asztalomhoz, elővennem a blúzomat, a többit könnyű lesz megmagyarázni. Aztán a léggömbök kitöltötték a látóteremet, és megint átkozni kezdtem magam.

Miután sokáig küzdöttem a csomó kibogozásával, feladtam, és úgy döntöttem, magam indulok az olló keresésére. Ahogy elhaladtam Blair, a recepciósunk üres asztala mellett, észrevettem, hogy mindenki az iroda közepén gyűlt össze, és az asztalok körül álltak, szinte emberi falat alkotva köztem, és a között, amit éppen néztek.

Megpillantottam Gayle-t, egy asztal mögött állt messzebb, a bal oldalon. Jobb karomat a hátam mögé dugtam, őrülten reménykedve, hogy nem ez lesz az első dolog, amit az emberek észrevesznek, aztán megindultam a barátnőm felé.

– Jó reggelt mindenkinek! – köszöntötte az embereket apám, aminek hallatán lelassítottam a lépteimet. Lábujjhegyen állva átnéztem néhány váll felett, és rájöttem, hogy a tárgyaló helyett az irodánk közepén tartanak valamilyen megbeszélést vagy bejelentést. Nem törődve a pillantásokkal, és elnézést kérve mindenkitől, aki mellett el kellett préselődnöm, meggyorsítottam a lépteimet, és végül sikerült sértetlenül megérkeznem Gayle-hez.

– Miért nem a tárgyalóban vagyunk? – suttogtam, miközben az apám tovább mondott valami beszédet Robról. – Ez Rob búcsúztatója? A megbeszélés csak utána lesz? Hol van Rob?

– Még mindig rajtad vannak a lufik és a vizes blúz – felelte Gayle nem túl segítőkészen. – Egyébként még így is csinos vagy. Egy kicsit kihívó az átvillanó melltartóval, de csinos.

– Hagyjál már!

Vonakodva összecsíptem a felsőmet, és eltartottam a testemtől, hogy ne lássa a melltartómat mindenki. Illetve mindenki, akinek eddig még nem sikerült.

– Próbáltam kihozni a blúzodat, de az apád pont az irodád előtt állt, úgyhogy nem tudtam bemenni. És nem a későbbre betervezett megbeszélést hozták előre. Ez egy teljesen más dolog. Ó, és úgy tűnik, ma Rob nem jön be.

Pontosan mégis hány megbeszélésünk lesz?

– Rob nem jön be? – kérdeztem egy fokkal hangosabban, mint terveztem, és ezzel magamra vontam apám figyelmét.

– Örülök, hogy csatlakoztál hozzánk, Charlie – mondta elnyújtva, amitől néhány kollégám kuncogni kezdett. Nem vettem róluk tudomást, szokás szerint. Egészen biztos voltam benne, hogy apám nem láthatott, mivel Gayle mögött álltam, úgyhogy ügyeltem arra, hogy ne tegyek semmilyen hirtelen mozdulatot, nehogy még jobban magamra vonjam a figyelmét.

– Feleslegesen hoztam a lufikat és a tortát? – suttogtam, amikor apám újra beszélni kezdett.

– Holnap bejön. Elállnak.

Behunytam a szemem, és mély levegőt vettem, hogy megnyugodjak.

– Akkor mit keresünk itt?

– Megismerkedünk az új pasival, aki Rob helyére érkezett – felelte Gayle. – William Carter – tette hozzá, és újabb kíváncsi pillantást vetett rám a válla felett. – Apád nem említette?

– Nem gondoltam, hogy ilyen gyorsan talál valakit – hagytam figyelmen kívül a kérdését. – Mit kell tudni az arcról?

– Most viccelsz? – fordult felém.

– Ööö, nem igazán.

– Azt mondod, nem tudod, ki az a William Carter?

Nem is igazán kérdés volt, inkább hangzott kijelentésnek, ezért úgy döntöttem, nem válaszolok.

– Nyilvánvalóan le vagyok maradva valamiről.

– Nagyon jó szakember. Már hallanod kellett róla. Eddig Kaliforniában élt, de mostantól ő az új ügyvezető igazgatónk.

– Oké… Gondolom, majd úgyis találkozunk vele. Most pedig benyúlnál a melletted lévő fiókba, és megnéznéd, van-e benne olló? Le kell szednem magamról ezt a luficsokrot, még mielőtt apa mindenki előtt leharapja a fejemet.

– Szimpi az új srác – szólt Gayle, miközben kinyitotta a fiókot.

– Remek – motyogtam kissé értetlenül, hogy miért beszélgetünk még mindig róla. – Megtaláltad?

– Ebben nincs olló. Megnézem egy másikban. Egyébként lehet, hogy jó lenne az ő csapatában dolgozni. Ha meglátod, szerintem te is így fogsz érezni. Itt sincs olló, Charlie.

– Egyáltalán miről beszélsz? – ráncoltam a homlokomat. Lábujjhegyre álltam, hogy körülnézzek, és lássam, kiről van szó, aztán megpillantottam az új kollégám profilját.

Lesütött szemmel mosolygott valamin, amit apám mondott (és amit az istennek sem sikerült hallanom), megrázta apám felé nyújtott kezét, aztán felénk fordult.

Magas fickó volt, barna, kócos hajjal és széles vállal, és ha jól láttam, barna szemmel.

Néhány (vagy talán egy kicsit több mint néhány) másodpercbe beletelt, amíg felismertem, és abban a pillanatban zúgni kezdett a fülem, mindent és mindenkit kizárva. Visszahuppantam a talpamra. Biztos, hogy kiadtam valami hangot, mert jó páran odanéztek. A szám elé kaptam a kezemet, hogy elejét vegyem bármilyen további zajnak, és fejen csaptam Gayle-t a lufikkal.

Hirtelen a szívemnek gondjai támadtak. Gayle megfordult és rám bámult, majd miután pár másodpercig csak pislogtam rá, felocsúdtam.

– Keress nekem egy ollót! – suttogtam fojtottanva.

– Hadd nézzem meg, hogy…

– Az isten szerelmére, szerezz már nekem ollót! – ragadtam meg Gayle karját.

– Szerzek, szerzek! Jézusom, nyugi már, az apád nem fog meglátni. Mi bajod van ma?

– Nincs semmi bajom – sziszegtem. – Csak kell egy nyavalyás olló, hogy megszabaduljak a lufiktól.

Megfordult, hogy megnézzen egy másik asztalt. Becsuktam a szemem, lassan és egyenletesen vettem a levegőt, hogy összeszedjem magam, majd ismét William Carterre pillantottam.

Gayle üres kézzel jött vissza.

– Ő az – tátogtam neki, mielőtt megszólalhatott volna.

– Micsoda?

– Ő. Ő. Aki apám mellett áll. Ő az a srác. Adj már egy ollót – suttogtam sürgetőbben. Amikor még mindig összezavarodva nézett rám, folytattam a leírást. – A srác. Emlékszel? A pasi, akivel találkoztam. A bisztrós srác. Tudod, az, akiről folyton pofázok, ami miatt tök naivnak tartasz. William Carter az a srác. Vagyis hát ő volt az a srác. És ma reggel már kétszer is megütöttem ezekkel az átkozott lufikkal. Azt hiszem, ő volt az. Ugyanaz az öltöny. Ugyanaz a váll. A seggét nem látom, de azt hiszem, az ő segge volt. Kérlek, keress nekem ollót, mert nem hiszem, hogy meg tudok moccanni.

– Oké. Megbolondultál? Az eső az oka? Megfáztál vagy vala… Várj egy percet…! A bisztrós randizgatás? – Gayle felvont szemöldökkel nézett rám, és megrázta a fejét. – Ne röhögtess, Charlie. Az évekkel ezelőtt volt.

– Miért…

– Charlie?

Apám hangja a fülemben dübörgött, a szemem elkerekedett a pániktól. Talán még nyöszörögtem is. Mielőtt átgondolhattam volna, mit teszek, elfordultam, szorosan behunytam a szemem, és a mögöttünk lévő ablakok felé fordultam. Éreztem, hogy Gayle megpróbálja lejjebb húzni a lufikat, hogy segítsen, de amikor apám másodjára is kimondta a nevemet, lebuktam. És amikor harmadjára is kimondta, már négykézláb voltam a földön… Az egyik pillanatban még ott voltam, a másikban hopp, eltűntem.

Mint szürke szamár a ködben. Az voltam. Szamár.

MÁSODIK FEJEZET

Charlie

Egy hosszú pillanatra döbbent csend állt be az irodában, mialatt végiggondoltam, mi lenne a legjobb következő lépés számomra: álljak fel, és tegyek úgy, mintha mi sem történt volna, vagy folytassam a bújócskázást? Elég jó esély volt rá, úgy kilencvenkilenc százalék, hogy a bisztrós srác, William nem fog felismerni, de… Aztán apám megint szólított, és gyorsan egyértelmű lett a döntés. Mivel már eleve a padlóhoz voltam közelebb, négykézláb kezdtem kúszni az emberek és az asztalok között. Ha néhány láb nem értette a pillanatnyi vészhelyzetet, és nem moccant, arrébb toltam az utamból. Nem mondhatta senki, hogy ne adtam volna bele apait-anyait, ha valamit egyszer elkezdtem.

– Charlie! – sziszegte Gayle.

– Hol van? – hallottam apám kérdését, mire gyorsabban kezdtem kúszni az asztalok és a lábak körül. Hallottam pár kuncogást és suttogást, ezekről inkább tudomást sem vettem, de nem álltam meg.

Elég nyilvánvaló, hogy amikor tíz színes léggömb van a csuklódra kötözve, és azok ide-oda repkednek, nem a legjobb megoldás vagy a legbölcsebb ötlet, ha megpróbálsz elbújni.

Gyerekes voltam?

Nagyon is.

Büszke voltam rá?

Cseppet sem.

Akartam-e, hogy William ilyen helyzetben lásson, miután annyira belezúgtam, hogy még évek múltán is időről időre gondoltam rá?

A-a. Nem hinném.

Mielőtt fedezékbe vonulhattam volna, ami abban a pillanatban bárhol máshol volt, csak nem az irodában, az emberek szétváltak, és apám fényes cipője került a látóterembe. Nem volt menekvés.

Lassan felemeltem a tekintetemet.

– Gyere az irodámba, Charlie. Most.

Lángoló arccal, hevesen kalapáló szívvel, az egymásnak ütődő hülye lufikkal feltápászkodtam, és végigsimítottam a szoknyámon, mintha az bármit is segítene a helyzeten.

– Apa, csak át kell öltöznöm, mielőtt…

– Most! – csattant fel, én pedig összerezzentem. Hátat fordított, és elsétált.

Behunytam a szememet, és sóhajtottam egy nagyot. Tudtam, hogy mindenki engem bámul és rólam beszél, de már rég nem érdekelt. Rettegtem apám irodájába menni, de attól még jobban rettegtem, hogy szemtől szemben legyek vele, úgyhogy direkt nem néztem oda, ahol pár perce apámmal állt. Leporoltam a térdem, és egymáshoz dörzsöltem a két tenyeremet, hogy enyhítsem a padlószőnyeg okozta csípő érzést. Aztán arra ocsúdtam fel, hogy Gayle ott áll mellettem, és levágja rólam a léggömböket.

– Kiviszem ezeket a konyhába – mondta halkan. Kerültem lágy tekintetét.

– Köszi – motyogtam.

Apró mosolyt villantott rám, és megpróbált elsétálni, de én megragadtam a karját.

– Hol van? – suttogtam kissé kétségbeesetten. Nem mertem magam mögé nézni.

– Kicsoda? – ráncolta a homlokát. – Az apád? Beszél a…

– Nem. A csávó. Az új csávó.

– Az apád, a te szavaiddal élve, épp „az új csávóval” beszél, és ó, várj…

Kérlek, istenem, kérlek, ne engedd, hogy idejöjjenek!

– Apád épp megmutatja neki az új irodáját – számolt be Gayle, miközben közelebb hajolt, és átnézett a jobb vállam felett. – Nem hallottál semmit abból, amit apád mondott a megbeszélésen?

A nap nagy részében így is őt hallgattam. Nem hibáztathatott senki, hogy hébe-hóba kikapcsoltam, nem igaz?

– Tegyük fel, hogy nem. Világosíts fel, kérlek!

Gayle tekintete az enyémről a mögöttem álló illetőre siklott, és a szemöldökét ráncolta.

– Akkor meg fogsz lepődni. Biztos vagy benne, hogy ez az a fickó, akiről évekkel ezelőtt meséltél?

– Meleg, barna szem, enyhén hullámos haj, aminek a vége épphogy belelóg a homlokába. Kócos és nem tökéletes, de valahogy mégis nagyon is tökéletes, annyira, hogy az ember keze viszket, hogy beletúrjon. És a mosolya. A mosolya még mindig ugyanaz. A pár napos borosta is a régi. Aha, egészen biztos vagyok benne, hogy ő az. Miért fogok meglepődni?

– Uhh – mormogta Gayle.

– Mi az? – kérdeztem értetlenül.

– Semmi – rázta meg a fejét, és a szemembe nézett, az ajka mosolyra húzódott. – Bírom. Mármint miattad, úgy értem.

– Miattam? – böktem ki halálra váltan. – Nem…, már nem vagyok… Csak azért beszéltem róla, mert jó példája annak, mit keresek egy férfiban. Még csak nem is emlékszem olyan sok mindenre…

– Charlie! – kiáltotta az apám, és egy kicsit összerezzentem.

– Menj! – sürgetett Gayle, és az apám irodája felé tolt. – A pasid épp most csukta be az ajtaját, úgyhogy biztonságban vagy.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, és megfordultam, de aztán megtorpantam.

– Nem a pasim. Ne hívd így! – jelentettem ki nagyon halkan Gayle-nek, majd egyenesen apám irodája felé vettem az irányt. Amikor elhaladtam William irodája mellett, igyekeztem meggyorsítani a lépteimet, és lehajtottam a fejem. Mire apám ajtajához értem, már egy kicsit szédelegtem, és nagyon össze voltam zavarodva.

– Csukd be az ajtót! – vakkantotta abban a pillanatban, hogy beléptem.

Sorsomba beletörődve leültem elé az egyik kényelmes székbe, háttal az egész irodának.

– Megmagyaráznád? – kezdte.

Alig vártam, hogy megmagyarázhassam, így előrehajoltam a székemben. Amikor apám szeme a blúzomra siklott, tekintete megkeményedett, és amikor ismét rám nézett, nagyot nyeltem. Megfeledkeztem arról, hogy átlátszik a felsőm.

– Esik az eső, apa – magyaráztam halkan. Remélve, hogy nem veszi észre, az ujjaim közé csíptem a blúz anyagát, és eltartottam a bőrömtől.

– Esernyőről még nem hallottál? – vonta fel a szemöldökét sztoikus ábrázattal.

– Próbáltam…, a tortás dobozt…, megpróbáltam megmenteni a tortát – fejeztem be gyorsan a mondatot, tudván, hogy cseppet sem érdekli.

Attól, ahogy végigmért, bárki más összeomlott volna előtte, de én már egészen megszoktam ezt a csalódott fényt a tekintetében.

Vetett egy utolsó pillantást az állapotomra, megrázta a fejét, mintha teljesen veszett ügy lennék, amivel nem tud mit kezdeni, és a laptopja felé fordította a figyelmét. Nem mondta ki hangosan, de így is hallottam, amit annyiszor kimondott már különböző alkalmak során.

„Miért nem tud ennél jobb lenni?”

Vagy egy másik kedvencemet…

„Hogy lehet ilyen a gyerekem?”

– Elég okos vagy, hogy legyen váltás ruhád a fiókodban, úgyhogy menj, és azonnal öltözz át!

Remélve, hogy végeztünk, kifejezéstelen arcot vágtam, és csomót kötöttem a nyelvemre, nehogy kimondjam, hogy pontosan ezt terveztem korábban is.

– Miután megvagy, menj be William Carter irodájába. Négyszemközt akar beszélni a csapatával.

– Velem akar beszélni? – cincogtam. A szívem nagyot dobbant.

Apám kurtán rám nézett.

– Azt mondtam, a csapatával. Nem csak veled. Ha figyeltél volna a megbeszélésen, többet tudnál. Most már a csapatába tartozol. Nem akarom, hogy többé egyedül kezeld az ügyfeleket.

Csak ültem ott tanácstalanul. Végül apám felnézett, és találkozott a tekintetünk.

– Akarsz valamit mondani?

Ó, hol is kezdjem, apa?

– Ezt mindenki előtt bejelentetted?

– Micsodát, Charlie? – kérdezett vissza, miután rövid sóhajt hallatott, mintha túl nagy erőfeszítés lenne velem beszélgetnie.

– Hogy nem akarod, hogy többé egyedül foglalkozzam az ügyfelekkel.

– Igen, miért? – Apám figyelme ismét a laptop képernyőjére irányult, mintha nem is lenne fontos, hogy az előbb egy kicsit összetörte a szívemet.

– Valamit rosszul csináltam, apa? – Éreztem, ahogy forróság önti el az arcomat. Bármennyire is megvoltak a problémáink, én továbbra is igyekeztem keményen dolgozni, és mindenkinél jobban végeztem a munkámat, hogy büszke legyen rám. – Panaszkodott valamelyik ügyfél?

– Az egész cégben lesznek változások, úgyhogy ne problémázz rajta – hárította el apám egy legyintéssel a kérdésemet. – Bővebben akartam erről beszélni az értekezleten, de te és a bohóckodásod meghiúsította.

– Ki lesz még a csapatban? Kimberly? – kérdeztem. Vesztesnek éreztem magam.

– A nővérednek már így is rengeteg a dolga. Majd megtudod, hogy kivel fogsz együtt dolgozni, ha bemész a megbeszélésre. Öltözz át előtte! Nem akarom, hogy ez legyen William első benyomása a lányomról.

Tudtam, hogy ezzel akar utamra bocsátani, de még nem végeztem.

– Megkérdezhetem, hogy mi az oka ennek a konkrét változtatásnak? Én is nagyon elfoglalt vagyok az ügyfelekkel.

– Nem dolgozol olyan keményen, mint a nővéred – sóhajtott ismét apám, majd hátradőlt a székében, és engem fürkészett. – Én pedig…

– Nem dolgozom olyan keményen, mint Kimberly? – pattantam fel döbbenten a székemből. – Apa, többet dolgozom, mint amennyit kéne! Mindig tovább bent maradok, mint ő. Sőt, még az ő munkája egy részét is magamra szoktam vállalni! Alig van életem…

– Charlie, muszáj ezt most? Kérlek. Megbeszélésem lesz, amire készülnöm kell. Ez a döntésem, és végleges.

Ökölbe szorítottam a kezemet, és kényszerítettem magam, hogy bólintsak.

– És mi van azokkal az aktuális ügyfeleimmel? Ki veszi át őket? Órákat töltöttem azzal, hogy…

– Később, Charlie! – szakított félbe apám, és megdörzsölte az orrnyergét. – Majd beszélünk később. Dolgoznom kell. Miután kimész, mondd meg a nővérednek, hogy ugorjon be az irodámba. Veled ellentétben ő keményen dolgozik, hogy elérjen valamit.

Éreztem, ahogy az ismerős ingerültség egyre csak nő bennem. Egyik lábamat a másik elé tettem, és szó nélkül kimentem az irodából. Emlékeztetnem kellett magam arra, hogy egyébként nagyon szerettem a munkámat és a családomat. Mivel lázadó voltam, nem kopogtam be Kimberlyhez, hiszen alig beszéltünk egymással. Lesütöttem a szemem, bementem a kis irodámba, odasétáltam az asztalomhoz, és kihúztam az alsó fiókot, hogy elővegyem a tartalék blúzt. Csakhogy rá kellett jönnöm, hogy nincs a fiókban tartalék blúz, csak egy póló, aminek az elején Rose és Jack díszelgett a Titanicból. Ehhez a tragikus naphoz nagyon jól passzolt ez a ruhadarab. Határozottan süllyedtem.

Nem volt más lehetőségem, felszegtem az állam, amennyire csak tudtam, kerültem a többiek kíváncsi és gunyoros tekintetét, és visszamentem a mosdóba átöltözni.

Néhány perccel később már a pólót viseltem, betűrve a fekete ceruzaszoknyámba. Szerintem egész jól néztem ki. Talán nem túl profin, de nem is rosszul, viszont tekintve, hogy kinek az irodájába készültem épp belépni, nem is festhettem volna rémesebben.

Odaértem William ajtajához, és elkezdtem fel-alá járkálni előtte. Nem volt valami nagy ügy, tekintve, hogy az ajtajától a falig két lépés volt a távolság. Ekkor megjelent Rick, és kitárta az ajtót, amitől nagyon óvatosan távol tartottam magam, és intett, hogy menjek előre.

Lovagiasság. Időnként teljesen túlértékelt.

Mormogást hallottam odabentről, ami azt jelentette, hogy a megbeszélés már elkezdődött. A második, amiről ma elkéstem; ez eddig nem volt jellemző rám. Rick és én egy hosszú pillanatig egymásra bámultunk, aztán ő elvigyorodott.

– Jól telik a napod? – kérdezte, és hagyta, hogy az ajtó halkan becsukódjon magától, miközben mi a rossz oldalán maradtunk.

– Nagyon – feleltem, és mosolyt erőltettem az arcomra, de Rick képén láttam, hogy nem igazán sikerült őszintére a dolog.

Keresztbe fonta a mellkasán a karját, és nekidőlt a falnak. Rick a jó fej srácok közé tartozott, és míg egyfelől örültem, hogy kiderült, egy csapatban leszünk (bármit jelentsen is ez), másfelől még mindig túl ideges voltam, hogy kövessem az irodába.

– Menj csak, én is mindjárt csatlakozom – jelentettem be, amikor úgy láttam, hogy nem nagyon akar bemenni. – Igazából egy hívásra várok.

– Hívásra, vagy még több járkálásra? – kérdezte még mindig vigyorogva.

– Sétálni nagyon egészséges.

– Egyetértek. Gondolom, ezért mászkálsz fel-alá. – Még szélesebb lett a vigyora.

Épp, amikor valami frappáns válaszon törtem a fejemet, az eddig sikeresen elkerült ajtó kinyílt, és William dugta ki a fejét.

Pánikolva az egyik térdemre ereszkedtem.

Tűsarkút viseltem. Sehol nem volt egy cipőfűző vagy hasonló a láthatáron.

– Ööö – kezdte William, én pedig behunytam a szememet. Biztosan azt gondolta, hülye vagyok. Én mindenesetre azt gondoltam magamról. – Ha nem tévedek, még ti is a csapatomhoz tartoztok. Gyertek be, hogy elkezdhessük. Néhány dolgot át kell beszélnünk együtt, aztán folytathatjátok a napi munkát.

– Máris megyünk – felelte Rick, miközben én meg vele egyszerre mormogtam valamit a sajátomnál mélyebb hangon, mintha attól nem ismernének fel.

Amikor William fekete cipője eltűnt a látóteremből, lassan felemelkedtem kínos guggolásomból, és szemtől szembe kerültem Rickkel. Önelégült vigyor ült a képén, engem pedig semmi nem menthetett meg a szégyentől.

– Miért van olyan érzésem, hogy ez irtó jó móka lesz? – kérdezte halkan, miközben újra kinyitotta az ajtót.

– Fogd be! – sziszegtem, és kényszerítettem, hogy menjen előre, közben meggyőződtem róla, hogy az ajtó tényleg csukva van mögöttünk.

A szívem ezerrel vert. Becsuktam a szemem, és vettem egy mély lélegzetet.

Mi van, ha felismer?

Mi van, ha már felismert?

Kellene valamit mondanom, ha nem ismert volna fel?

Mit kellene mondanom, ha felismert?

Mi van, ha egyáltalán nem ismert fel?

Aú!

De talán mégsem annyira „aú”?

Talán azt kellene mondanom, hogy „Szia! Hogy vagy? Micsoda meglepetés, nem igaz? Milyen kicsi a világ, és egy cseppet sem törted össze a szívem! Annyira izgatott vagyok, hogy veled dolgozhatok!”

Miközben újabb és újabb kérdések rohamoztak meg, elfordítottam a tekintetemet a nagy asztaltól, aminek William támaszkodott félig ülve, keresztbe tett lábbal, karba font kézzel, nyugodtan. Gyorsan körbekémleltem a helyiségben. Vele együtt összesen öten voltunk.

Stan, Trisha, Rick, William és én.

William és én.

Ugyanabban a szobában, annyi év után.

Csak egy pillanatig tűnődtem ezen, aztán tettem két lépést balra, és úgy döntöttem, Trisha és Stan mögé állok. A lehető legtávolabb a még mindig vigyorgó Ricktől, valamint Williamtől, aki papírokat nézegette az asztalán. Annyira ideges voltam, hogy remegtem, mint a nyárfalevél.

– Rendben. Azt hiszem, később fogok székeket kapni, úgyhogy elnézést, hogy ezt a meetinget állva tartjuk. Most, hogy mindenki itt van, kezdjük is el. Mindannyian dolgoznak most ügyféllel? Mennyi ügyfelük van?

– Én egy ügyféllel dolgozom. Azaz két másik kollégával együtt – szólalt meg Rick.

– Igazából Stan és én elvileg épp ma fogunk találkozni egy potenciális ügyféllel – pillantott Trisha Stanre, aztán ismét Williamre. – Egyébként, ha esetleg nem mondták volna el, a többségünk csapatokban dolgozik. Nagyon ritka, hogy csak egy ember foglalkozik egy ügyféllel.

William újabb kérdést tett fel Trishának, de egy szó sem hatolt el az agyamig belőle. Lefoglalt, hogy úgy éreztem magam, mint egy gyerek, aki attól retteg, hogy a matektanár felszólítja, és kérdez tőle valamit a szorzótáblából az iskola legelső napján. És amint abbahagyják a beszélgetést, rajtam lesz a sor, ami azt jelenti, hogy elő kell jönnöm a nem annyira frappáns rejtekhelyemről Stan háta mögül.

Míg William kérdezett valamit Ricktől, Stan megmozdult. Homlokráncolva mozdultam vele én is.

– Te meg mit csinálsz? – nézett át a válla felett, szintén homlokráncolva.

– Semmit. Miért? – kérdeztem vissza ugyanolyan értetlenül, mint ő. Mivel nem fordult vissza, improvizáltam, és söprögetni kezdtem a vállát. – Macskaszőr – motyogtam.

Nem volt macskája.

Mélyebb lett a ránc a homlokán, de visszafordult. Felsóhajtottam.

– Charlie, igaz? És önnel mi a helyzet? – kérdezte William, mire a szívem kihagyott egy ütemet. Tényleg arra vágytam, hogy elmeneküljek, de mozdulatlanul álltam. Biztos voltam benne, hogy William Carternél félelmetesebb dolgokkal is szembesültem már.

Megköszörültem a torkomat, és megkockáztattam, hogy vetek rá egy pillantást. Amikor láttam, hogy az asztalán lévő papírokért nyúl, gyorsan válaszoltam.

– Három különböző csapattal dolgozom, és van három saját ügyfelem is.

– Három? Van ennek valami oka? – kérdezte, miközben ezúttal a tolláért nyúlt, és még mindig nem nézett felém.

– Oka, mármint minek? – A torkom ki volt száradva, úgy kellett kipréselnem a szavakat.

Aztán William pillantása találkozott az enyémmel Stan válla felett, és nem tudtam, mi tegyek. Lassú melegség öntötte el a mellkasomat, és a szívem eszeveszett dobogásba kezdett. Még émelygést is éreztem…, de nem hittem, hogy még mélyebbre süllyedek előtte, és kidobom a taccsot. Ugyanakkor, miközben én mindenfelé őrült dolgot éreztem egyszerre, az ő szemében a felismerés szikrája sem villant. Kényszerítettem magam, hogy egy kicsit ellazuljak.

– Van valami oka annak, hogy ennyi ügyféllel foglalkozik egyedül? – A hangja nagyon mély volt, és nem igazán emlékeztem rá, hogy ilyen selymes volt-e évekkel ezelőtt, amikor órákon át beszélgettünk bármiről és mindenről. A hangja volt az egyik dolog, ami akkoriban olyan ellenállhatatlanná tette számomra. Mély és magabiztos. És amikor beszélt, mindig a másik szemébe nézett, és nem csak a szavai által kapcsolódott a másikhoz. Mintha törődött volna az emberrel. És az, ahogy beszélt, ahogy… beszélt…

Hirtelen furcsa volt, hogy mennyi mindenre emlékeztem, mennyi mindent tudtam róla, az életéről. Meg kényelmetlen is. Úgy éreztem magam, mint egy idegen, aki kémkedik valaki más világában. Mint aki beavatást nyert a másik legszemélyesebb gondolataiba.

Ott voltak például a tesói és az anyukája. Még róluk is tudtam. Tudtam, hogy az egyik nővére akkoriban ment férjhez, és négy hónap múlva már várandós volt. Tudtam, hogyan küszködött a családjuk, amikor elvesztették az apukát vastagbélrákban, William mindössze tizennégy éves volt akkor. Tudtam azt is, hogy az édesanyja néha egész éjjel virrasztott, mert aggódott a másik lányáért, aki egy bántalmazó kapcsolatból lépett ki, és durva szakításon volt túl, ezért amikor William beugrott az anyukájához, vagy nála aludt, mindig elkészítette a kedvenc forrócsokiját, és csendben ült vele éjszakába nyúlóan. Tudtam, hogy William tisztában van vele, milyen sok mindent áldozott fel az anyja azért, hogy a gyerekei esélyt kapjanak egy jó életre, és tudtam, milyen keményen dolgozott ez a fiú, hogy az édesanyja büszke legyen rá. A főiskola alatt futárként dolgozott egy pizzériában, hogy kisegíthesse az anyját, még akkor is, ha az asszony nem akarta, hogy segítsen. És tudtam azt is, milyen izgatott volt, hogy nagybácsi lesz, és titokban reménykedett, hogy a nővére egy kislánynak fog életet adni. Tudtam, milyen életre vágyott, és remélte, hogy meg tudja teremteni magának. Olyan részleteket tudtam meg a világáról, amiket mintha csak velem osztott volna meg. Egy idegennel, akivel egy késő éjjel találkozott egy elfeledett bisztróban.

Velem. Egy vadidegennel, aki teljesen belezúgott csupán attól, hogy egy héten át beszélgetett vele. És William most itt volt, pont előttem.

– Igen? – kérdezte, és rájöttem, hogy csak bámulom, most pedig mindenki engem néz.

A hangom kissé karcos volt, amikor végre megszólaltam.

– Az egyikőjük ragaszkodik hozzá, hogy én legyek az egyetlen kontaktszemélye. Nem szereti beavatni az embereket a magánéletébe. A másik kettő… Nem tudok jó választ adni. Az apám…, elnézést, Douglas…, úgy értem, Mr. Davis…, azt akarta, hogy az én ügyfeleim legyenek.

William bólintott, és megszakította rövid szemkontaktusunkat, hogy újra a kezében lévő papírokra pillantson.

– Rá kell néznem a projektjeire, hogy megállapítsam, szükség van-e változtatásokra. Ha nem krízishelyzetről van szó, ami megköveteli a közreműködésünket, megbeszélhetjük, hogy valaki más vállalja át az ügyet.

Felnézett, és a többiek kíváncsian néztek vissza rá. Tettem egy fél lépést balra, hogy megint Stan mögé álljak, és hogy William csak egy kicsit lásson belőlem.

– Miután ezek a projektek véget érnek, csak ebben a csapatban fog dolgozni. És ne aggódjon, úgy tervezem, hogy elfoglaltak leszünk.

Felegyenesedett az asztaltól, és megkerülte, hogy mögé álljon.

– Sok időt fogunk együtt tölteni az elkövetkező napokban, úgyhogy akár alaposabban is megismerhetnénk egymást. Ha nincs ellene kifogásuk, elvinném a csapatot ebédelni, és közben átbeszélhetnénk néhány dolgot.

Éreztem, hogy megváltozik az energia a szobában. Rick összedörzsölte a tenyerét, a szemében új tűz villant.

– Új ügyet kapunk, igaz? – A munka adta mámornak élt. – Komolynak hangzik.

– Előbb beszélnem kell az ügyféllel, hogy eldöntsem, hajlandó vagyok-e vele dolgozni, de igen, lehetséges – nézett William Rick szemébe tudálékos mosollyal.

– Lehetséges? – vonta össze a szemöldökét Trisha. – Vállaljuk vagy sem?

– Majd ebédnél beszélünk még róla, de más a hozzáállásom a munkához, mint sokaknak a szakmában. Idővel maguk is meglátják majd, de csak akkor megyek bele az együttműködésbe egy ügyféllel, ha hiszek neki, és valóban úgy gondolom, tudok segíteni. Nem hazudok, hogy kijussak egy nehéz helyzetből, és határozottan nem fogok hazudni olyasvalakiért, akit nem ismerek, csak azért, hogy jó fényben tűnjön fel a nyilvánosság előtt. A szakmai hírnevünk a legfontosabb, és ezt nem áldozom fel egy ügyfélért sem – fejtette ki.

Hogy lehet valaki büszke egy idegenre, akit már nem is igazán ismer?

Elfeledkeztem az idegességről, hogy felismer, és nyíltan vigyorogni kezdtem, miközben tanulmányoztam őt.

Nem sokat változott az elmúlt hat év alatt, de valahogy mégis másnak tűnt. A haját egy kicsit rövidebbre vágatta (ami valahogy tetszett), de még mindig tökéletesen rendezetlen volt, az a fajta frizura, amibe az ember legszívesebben beletúrna. A vonásai markánsabbnak tűntek, az állkapcsa vonala valahogy erőteljesebbé és élesebbé vált, de a szeme ugyanolyan maradt: meleg és hívogató barna. Termetesebbnek tűnt, nem zömöknek, hanem szálkásnak és izmosnak, sokkal inkább, mint korábban. Vagy talán csak az öltöny hatott rám így. Az öltöny és az erős válla. Egyszerűen volt valami William Carterben, ami annyi évvel ezelőtt felkeltette a figyelmemet, és ez a valami még mindig ott volt, csak még jobban kifejezésre juttatva.

És most egy teljesen új oldalát mutatta meg, amit eddig nem ismertem. Soha nem hallottam munkáról beszélni, hiszen amikor megismerkedtünk, épp a diploma megszerzése előtt állt. Fogalmam sem volt róla, hogy ugyanazon a területen dolgozik, mint az apám. És ideges lettem attól, hogy vele fogok dolgozni.

– Tizenegykor lesz megbeszélésem Mr. Ashtonnal, úgyhogy ebédkor már tudni fogjuk, mi a helyzet – pillantott William a karórájára. – Akkor majd megosztom a részleteket, és onnan folytathatjuk.

Mivel ekkor már tökéletesen biztos voltam, hogy fogalma sincs, ki vagyok, úgy éreztem, nem baj, ha megszólalok.

– Az apámnak, úgy értem Mr. Davis egyetért ezzel?

Másodszorra is találkozott a tekintetünk. Nyeltem egyet, kényszerítve magam, hogy összeszedett maradjak, és tartsam a szemkontaktust. Olyan volt, mintha csak mi ketten lettünk volna a szobában.

– Mivel?

– Azzal, hogy ön visszautasít, vagy mi visszautasítunk potenciális ügyfeleket – feleltem. Nem tudtam elképzelni, hogy apám ezt hagyja.

William elmosolyodott. Ez olyan gyönyörű és váratlan volt, hogy majdnem megfeledkeztem magamról, és visszamosolyogtam.

– Nagyon akarta, hogy a cégénél dolgozzam, olyannyira, hogy elnézi ezt a… hogy is hívta? Ó, igen…, ezt a hibámat. Nagyon jó vagyok a szakmámban, Miss Davis. Mivel még csak most ismerkedünk, úgy érzem, elöljáróban megoszthatom önnel, hogy csupán egy hónapja költöztem vissza Kaliforniából New Yorkba. Úgy volt, hogy a Columbia Egyetemen fogok oktatni, és egy kis szünetet tartok a munkámban, de Mr. Davis meggyőzött, hogy másképp döntsek.

– Ez nagyon Mr. Davisesen hangzik – szólt Rick.

És igaza volt, ez valóban apámra vallott. Értett ahhoz, hogy rávegye az embereket olyan dolgokra, amiket nem különösebben terveztek. És ez volt az egyik oka, hogy a szakmája egyik legjobbjává vált.

– Rendben. Ha ez minden, akkor szeretnék egy kis időt szánni arra, hogy átnézzem a feladataikat, aztán találkozom Mr. Ashtonnal, utána pedig együtt ebédelünk. Mindenkinek megfelel így?

Mindannyian egyetértőleg bólintottunk.

Mielőtt reagálhattam vagy kimehettem volna, Stan, aki sietett vissza dolgozni, hirtelen megfordult, és egyenesen nekem ütközött. Ettől elvesztettem az egyensúlyomat, és alaposan bevertem a csípőmet az alacsony könyvespolc szélébe. Néhány könyv a földre pottyant, megtörve a csendet.

– A francba! – káromkodtam, és összevont szemöldökkel dörzsölgettem a csípőmet. A szemem már könnybe is lábadt az éles fájdalomtól.

– Jól vagy? – Stan segített felegyenesedni. Sem ő, sem Trisha nem voltak közeli barátaim, de legalább jó kollegiális viszony volt közöttünk.

– Aha – feleltem. Mire lehajoltam, felvettem a könyveket és visszaraktam a helyükre, a munkatársaim már ki is mentek az irodából.

– Fordulj meg, hadd nézzelek! – mondta Rick, aki mellettem várakozott.

Gondolkodás nélkül megfordultam, és lényegében odatartottam neki a seggemet. Átkukucskáltam a vállam felett, próbáltam megállapítani, mit néz.

– Rendben van a szoknyám? Nem szakadt el, vagy ilyesmi?

– Túléli – felelte, majd kétszer barátságosan megpaskolta a csípőmet, és a kezét a derekamra tette, hogy kikísérjen.

Hallottam, hogy valaki megköszörüli a torkát.

William… Mr. Carter (egyáltalán hogy hívjam?) nem úgy tűnt, mint aki el van ragadtatva. Kinyitotta a szájat, hogy mondjon valamit, a fene tudta, mit, de nem akartam esélyt adni neki.

– Isten hozta az Atlas Communications fedélzetén, Mr. Carter. Nem, nem vagyok együtt Rickkel. Házas. Nagyon bírom a feleségét, fantasztikus nő. Szép napot!

Átdobtam a hajamat a vállamon, és gyorsan elmenekültem a helyszínről, majd az irodámban kerestem menedéket.

Idióta voltam.

Komplett idióta.