Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Matias Riikonen

Matara

Teos, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Panka Zsóka

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-198-3

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Matias Riikonen

© Hungarian translation 2024, Panka Zsóka

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A jollasi fiúknak

De nobis fabula narratur

I

A lába a földre ért, először a lábujjai, a külső talpéle, aztán a belső, megérezte a földre hullott gallyat, megtorpant, mint egy osonó állat, egy kicsit arrébb lépett, és a lába újra a földre ért, először a lábujjai, a külső talpéle, a belső, aztán a sarka, a tavaly nyári levelek megzörrentek az avarban, és a lába újra felemelkedett. Átlépett a harang alakú áfonyavirágok között zümmögő dongók felett, átsuhant az apró ágacskák és levelek között, és a földre ért, először a lábujjai, a külső talpéle, a belső, végül a sarka, a levelek a földre lapultak, és a lába újra felemelkedett. Átívelt az áfonyabokrok felett, akár a napkorong a nap folyamán az erdő felett, és besüppedt az áfonyabokrok közé, a halott levelek lehullottak, és a lába újra felemelkedett.

A lába átlépett az aljnövényzet felett, sárosan és mezítláb, a saját ütemében, és szinte a kistestvértől függetlenül, aki talán nem is létezett, hiszen nem volt benne semmi, ami csak az övé… szőke haja kócos, arca tele karcolásokkal, korommal kifestve, és túlságosan komoly egy ilyen fiatal fiúhoz, ahogyan a fejét forgatja, és hallgatózik, olyan, mint egy kismadár. Az előtte szaladó nagytestvér hirtelen megtorpant, és az egyik lábát a levegőbe emelve hallgatózni kezdett, a szeme ide-oda járt, az ujjait előbb szétnyitotta, aztán ökölbe zárta, mint egy westernhős, mielőtt előkapja a revolverét, aztán leengedte a lábát, és a kezét a füléhez emelte. A kistestvér is így tett, érezte a poloskacsípést a füle tövében, és még hangosabban hallotta a dongók döngicsélését… Sokáig álltak így, a kezüket a fülük mögött tartva hallgatták a rovarok zümmögését, a madarak csivitelését és a hol erősödő, hol elcsendesedő szél zúgását, aztán leengedték a kezüket, és folytatták útjukat.

A kistestvér úgy érezte, mintha gombóc lenne a torkában, és az arcizmai sírásra görbültek… a nyelvét a fogai közé dugta, a fogait pedig erősen összeszorította, hogy el ne sírja magát, és továbbsietett, lábujjak, külső talpél, belső, sarok, fel, le, lábujjak, külső talpél, belső, sarok… a hatalmas fenyőtörzsek között, melyek legnagyobb része kidőlt az utóbbi években, elvesztették a tűleveleiket, némelyek már a kérgüket is, de a kidőlt fák között olyanok is voltak, amelyek az idén, a tavaszi viharok során dőltek ki, kidőlés közben a gyökerük is kifordult a földből, feltárva azt a sötét föld alatti világot, amely nem a földfelszín felett járók szemének való. A kistestvér szinte szemérmesen nézett a gyökerek között megbúvó rovarokra és gombákra, aztán az előtte haladó nagytestvérre, aki soha nem állt meg bámészkodni, sosem lépett rossz helyre, sőt még a kidőlt fák közt növekvő fenyőmagoncok ágait sem lebbentette meg soha… ha rájuk sütött a fény, a tűleveleik ezüstösen csillogtak, az árnyékos helyeken viszont sötétzölden ragyogtak, és pókháló borította őket, amely rátapadt a ruhájukra, kezükre, sőt az arcukra is, mintha a fenyők vékony fátyollal akarnák beborítani a testvéreket, ahogy egyre mélyebbre hatoltak az erdő sűrűjébe, és a kistestvér nem törölte le őket az arcáról, mivel a bátyja sem.

Átvágtak az áfonyabokrokkal borított tisztáson, időnként meg-megálltak, hogy átmásszanak egy-egy kidőlt fatörzs fölött, igyekeztek, hogy a fakardjuk bőrhüvelyével minél kevésbé csörömpöljenek a fatörzseken, és lassan ereszkedtek le a földre, mintha attól tartanának, hogy az erdő csapdákkal van tele, aztán folytatták útjukat, csendben, és komolyan, néha megálltak hallgatózni, aztán továbbmentek. Végül egy száraz, földillatú, kiszáradt fenyőkkel teli sík erdőrészhez értek, elrejtőztek az utolsó élő fák ágai mögé, hogy pihenjenek és körbekémleljenek… a földet barnára száradt tűlevélszőnyeg borította, de az ősöreg, több éve elpusztult fenyőfák ágait nem tűlevelek, hanem elsárgult rezgőnyár-levelek díszítették, mintha egy magányos erdőszellem újra fel akarta volna öltöztetni a leveleiket vesztett, csupasz ágakat.

A levelek a közeli, fiatal nyárfaerdőből származtak, amely úgy ragyogott a száraz fenyőerdő mögött, mintha nem is ebből a világból származna… a nagytestvér a rigókat figyelte, ahogy a nyárfák között repkedtek, kivárt, majd a kistestvér felé fordult, és az ujjaival futásra utaló jelzést mutatott neki. A kistestvér bólintott, a nagytestvér pedig felemelte az övét, és nagy levegőt vett, a kistestvér is nagy levegőt vett, és rohanni kezdtek… kikerülték az elszáradt ágakat, és a legsűrűbb részeket, a fény villódzott körülöttük, ők ziháltak, de a lépteik hangját elnyelte a halott tűlevél-szőnyeg, a sűrű nyárfaerdő egyre közelebb és közelebb került, a csillogó levelek és a szürke törzsek labirintusa. Hasra vetették magukat a páfrányok alatti homályba, csendesen ziháltak egy ideig, és letörölték a földet a tenyerükről és a karjukról… az ég kékje kiviláglott a levelek közül, csak a madarak csicsergése és a nyárfalevelek susogása hallatszott, és ez olyan csilingelően és valahogy ünnepélyesen hangzott.

A nagytestvér megvárta, amíg a légzésük egyenletesebbé vált, aztán az egyik fülét befogva, a másikat a földhöz tapasztva hallgatózni kezdett… az arckifejezése kérdőn meredt maga elé, a tekintete egyszerre csillogó és fáradt, a homlokán és az arcán friss karcolások sora, az izzadságcseppek pedig szürke vonalakat rajzoltak a kormos arcfestésébe, mintha a föléjük magasodó nyárfák törzsét utánozták volna. A nagytestvér egyszer azt mondta, hogy lopakodás közben néha transzszerű állapotba kerül, és azt állította, hogy a macskafélék is így tesznek vadászat közben, mintha álomban lennének, de ugyanakkor teljesen éberek is, ezért képesek órákig leselkedni a zsákmányra várva, és ő is ezért tud egész nap lopakodni, de még így is mindig rettenetesen fáradtnak tűnt a nap végére, mintha a sok lopakodás még a legtehetségesebb settenkedőket is kimerítené. Bólintott, mint aki mosolyogni szeretne, de túl fáradt hozzá, aztán elkezdett feltápászkodni, a kistestvér pedig követte... Kidugták a fejüket a páfránylevelek alól, és az aljnövényzet titokzatos csendje egy csapásra eltűnt, és mindenfelől madarak és zöld növények és kék ég vette körül őket, és mindketten megrázták a fejüket, mielőtt tovább másztak volna a páfrányok között.

Először mindig a lábujjai és a külső talpél ér a földre, aztán a belső, végül a sarok, a talaj mindig megtévesztően süppedősnek tűnik, de végül mégis megtart; mint birkózás közben: az ellenfél bőre még rugalmas, és az izmai is, de aztán a csont következik… és a lába újra felemelkedett. Átlépett a madársóskák és boglárkák felett, leereszkedett a humuszos talajra, de a kistestvér nem esett transzba, hanem szörnyen koncentrálnia kellett, és néha majdnem elsírta magát, és ilyenkor a nyelvét harapdálta, ezt ő maga találta ki, hogy ha a nyelvébe harap, akkor el tudja fojtani a sírást, néha még így is könny szökött a szemébe, de legalább csendben maradt, és ez még mindig jobb volt így. Átosontak a nyárfaerdőn, barátposzáták repkedtek körülöttük ide-oda, mintha üdvözölni akarnák őket, néha megálltak hallgatózni, a tenyerüket a fülük mögé téve, a dongók döngicséltek, a madarak éneke messzire szállt… leengedték a kezüket, és folytatták a lopakodást, aztán megint megálltak hallgatózni.

A lombos erdő és a nyárfák egy ponton újra fenyőerdővé alakultak, áfonyabokrokkal, a testvérek pedig újra fiatal luccsemeték és kidőlt fatörzsek között barangoltak, igyekeztek nem meghajlítani az ágakat, és próbáltak arrafelé menni, amerre a csemeték ritkábban nőttek, és a pirosszárú moha elnyelte a lépések zaját. Minden ugyanolyannak tűnt, mint a korábbi fenyvesben, körbe-körbe járunk, suttogta magában a kistestvér, és elszégyellte magát, amikor rájött, hogy hangosan beszélt… Az előtte lopakodó nagytestvér hátára nézett, de az meg sem rezzent, csak a többszörösen megfoltozott inge lenvászon anyaga hullámzott kissé, a foltok már akkor is rajta voltak, amikor a nagytestvér megörökölte az inget, a foltok tehát korábbi fiúktól öröklődtek tovább, ahogyan a kistestvér ruháinak foltjai is, vagy a nyakán lévő anyajegyek, amitől a bőre ősöregnek tűnt, mintha valaha valaki másé lett volna.

Nem körbe-körbe mentek, csak követték a kelet felé elterülő sziklafal vonalát, de mindig olyan távolságban maradva tőle, hogy ők nem látták a sziklát, és a szikláról sem láthatták őket, de aztán a nagytestvér élesen kelet felé fordult, és a sziklafal is megjelent előttük. Egy nyitott sziklában végződött, amely fölött elég széles sávban látni lehetett az eget is. De amikor az ember az eget nézte, úgy tűnt, túlságosan közel van, a kékje pedig kifakult, aztán elrepült előtte egy csapat vadlúd V alakzatban, amelyből már többet is láttak a nap folyamán elrepülni a fák felett… de a V alakzat csak messziről hasonlított a V-hez, mögötte egy négy lúdból álló kisebb csoport is repült, mintha arra akarna emlékeztetni, hogy végül is minden sokkal bonyolultabb és szabálytalanabb, a dolgoknak adott nevek pedig végső soron csak hazugság és becsapás. A sziklán nőtt néhány boróka és fenyő is, a vörösáfonyával és hangafűvel benőtt részek pedig rénzuzmóval és lombosmohával benőtt részekkel váltakoztak.

– Tudtad, hogy mindjárt a sziklához érünk? – súgta hátra az elöl haladó nagytestvér.

– Nem – suttogta a kistestvér a nagytestvér hátának.

– Azt hitted, hogy körbe-körbe megyünk?

– Igen.

A nagytestvér félig hátrafordult, és a sziklára mutatott.

– Ott kezdődik az első szikla, onnan a határt is látni.

A kistestvér bólintott. A nagytestvér fakó szeme végigmérte, az arca a kormos arcfestéstől komornak tűnt, bár a világosabb csíkok némileg meglágyították a hatást, ott bukkantak fel, ahol az izzadság lemosta a kormot, ahogyan a kidőlt fák után is új növények törnek elő a földből.

– De nem mászunk fel a tetejére – suttogta a nagytestvér.

A kistestvér egyetértően nyögött egyet.

– És miért nem?

– Mert nem akarjuk, hogy meglássák a sziluettünket.

– Helyes.

A nagytestvér elkezdett felmászni a sziklára, a kistestvér követte, a nyílt terepen mindketten óvatosan, meggörnyedve haladtak, és dél felé nézelődtek… A földön kanyargó fenyőgyökerekről a kollégiumi nővérek eres keze jutott a fiúk eszébe, amikor az esti lefekvésnél betakarták őket. A hangafű- és áfonyabokrok reszketni kezdtek, és a fiúk gyorsabban szedték a lábukat, mivel a feltámadó szél elnyelte a lépéseik zaját, aztán ahogy a szél elcsendesedett, az ő lépéseik is lelassultak… nem léptek a zuzmókra sem, hogy ne recsegjenek, majdnem eltapostak egy homokfutrinkát, amely úgy csillogott a napsütésben, mintha egy arra járó dúsgazdag járókelő táskájából kihullott smaragd volna, és amikor a sziklahasadék szurdokán rohantak keresztül, még jobban összegörnyedtek.

A szurdokrés úgy be volt nőve nedves tőzegmohával, hogy úgy érezték, mintha vizes matracon járnának, aztán lefeküdtek, beszívták a mohaillatot, miközben az alattuk elterülő fenyvest kémlelték. Odalent minden csendes volt, és sötét, és az augur Elysiumról, a halál ligetéről szóló meséjére emlékeztetett, ahol a halott állatok és halott fiúk emlékei élnek, és a kistestvér úgy látta, mintha virágpor lebegne azon a néhány részen, ahol a fénynek sikerült áthatolnia a sűrű ágak között, és ebben a fényben a virágpor olyan volt, mint a fenyők között bóklászó szellemlények, amelyekről nem lehet megállapítani, hogy vajon egy halott állat vagy halott fiú szellemei lehetnek-e. Valahonnan odaföntről hirtelen egy barázdabillegető reppent egyenesen a földre… pár pillanatig ide-oda futkosott, és nézelődött, mintha azt akarná mondani, hogy ez a sötét hely nem neki való, aztán tovarepült a lombokon túli világba, amely innen nézve csupa tűznek és ragyogásnak tűnt, és csakis a szárnyas lények számára elérhetőnek.

– Miért repült el a billegető? – súgta a nagytestvér. Az arcát a mohához szorította, ahogy a kistestvér is. Úgy feküdtek ott, mint esténként a kollégiumban, miután mindketten lefeküdtek, és jó éjszakát kívántak egymásnak.

– Észrevett minket?

– Onnan nem láthatott.

– Akkor meghallott valamit?

– De vajon minket, vagy valaki mást?

– Valaki mást, a fenyők mögül?

– Igen.

– Van ott valaki?

– Lehetséges.

– Mi lesz, ha van ott valaki?

– Megvárjuk, hogy megmozduljon.

– És mi lesz, ha nem mozdul?

– Akkor tovább várunk.

– És akkor elmegy?

– Dehogyis.

– Akkor mit csinálunk?

– Még tovább várunk.

Várakozni kezdtek. Közben a kistestvér homlokán a ráncok elmélyültek az aggodalomtól, a száját becsukta, az állkapcsán az izmok megfeszültek, aztán kinyitotta a száját, és megpróbálta ellazítani az izmait, aztán végül megint elfelejtette, és megint összeszorította a fogait... folyamatosan a fenyvest kémlelte, amely továbbra is csak ugyanaz a sűrű erdő maradt, semmi más. A kistestvér egy icipicit a nagytestvér felé fordította a fejét, és látta, hogy az arcára mohaszöszök ragadtak, és egy szúnyog szállt az arcára, a bőrébe döfte a szívócsövét, kiszívta a nagytestvér vérét, aztán elrepült, és ha később valaki lecsapja majd, akkor kifröccsen belőle egy icipici a nagytestvér véréből… aztán még több szúnyog szállt arra, és egy légy is, de a nagytestvér meg se moccant, szinte még a lélegzetét is visszafojtotta, csak a szeme mozgott folyamatosan ide-oda, tekintete fenyőről fenyőre vándorolt, olyan önfejűen, mintha a figyelme egy tőle független élőlény volna, amely önállóan körbekémlel a fenyvesben. A nagytestvér lassan kidugta a nyelvét a szájából, és lenyalta az izzadságot a szája széléről, és a kistestvér észre sem vette, hogy észrevétlenül leutánozta a mozdulatait, csak akkor, amikor a szájában megérezte a saját izzadsága sós ízét… Összerezzent, amikor egy vörösbegy repült az egyik távolabb lévő ágra, a nagytestvér pedig feltápászkodott, és elkezdett leereszkedni a sziklarepedésben. A kistestvér követte, a ruhája kissé nedves maradt a mohától, és a bőréhez tapadt, kicsit fázott is tőle.

A nedves talaj cuppogott, amikor a kistestvér leugrott a szikláról... A nagytestvér azonnal elindult, a kistestvér követte, a bátyja pedig a válla fölött hátrasúgta, hogy úgy látszik, a fák mögött nem volt senki.

– Nem volt?

– Nem.

– Honnan tudod?

– Csak úgy. De te is sejthetted volna.

– Honnan?

– Mert beszéltem, és nem kezdtem volna beszélgetni, ha azt gondolom, hogy van ott valaki.

– Igazán?

– Igazán.

Átvágtak a sziklafal és egy kis gerinc közötti hágón, a hágó végénél délnek fordultak, és távolodni kezdtek a sziklától, és egyre beljebb haladtak a páfrányok és az öreg fenyőfák közé. Leguggoltak, kikémleltek a legalacsonyabban lévő fenyőágak és a legmagasabb páfrányok közötti nyílt terepen, aztán kiegyenesedtek, és folytatták útjukat a puha talajon, amely halkan cuppogott a lábuk alatt, óvatos rókaléptekkel osontak, mintha attól tartottak volna, hogy felébresztik és magukra haragítják az isteneket. A lucfenyők között lassan öreg nyárfák jelentek meg, aztán a lucfenyők elfogytak, erdei madársóska és palástfüvek vették át a helyüket, és zelnicemeggy akadályozta a haladást, fehér virágaik illata mindenfelé terjengett... A kistestvér követte a nagytestvért, elmosolyodott, mintha valami nagyon személyes dolog jutna eszébe éppen, a lába felemelkedett a földről, majd újra a földre ért, és egy ág hirtelen eltörött. A hangja olyan éles volt, mintha nem is csak egy ág tört volna el… inkább úgy hangzott, mintha egy megfeszített húr szakadt volna el a testvérek között a kialakult feszültségben.

Egy zöld villanás, ahogy hirtelen lebuktak a páfrányok közé, fogaik összekoccantak, a könyökük cuppogott a sárban, a térdük, a mellkasuk... páfrányok hajladozása... végül csak az öreg erdő, olyan, mint egy oszlopcsarnok, a nyárfák egyenes törzse magasra nyúlik, levelek csak legfölül nőnek, az ágak rezgő lombkoronát alkotnak odafönt, amely mögött meg-megcsillan az égbolt. A kistestvér félrehajtotta a fejét, de a páfrányok eltakarták a kilátást, érezte az erdei talaj termékeny illatát, hűvös nedvességét, egy szúnyogot az arcán, egy vöröshangyát a lábán, minden bizonnyal, és a szíve olyan hevesen vert, mintha túl erős lenne ilyen fiatal testhez, és a végén még megárthatna neki. Érezte, hogy a nagytestvér ott van mellette, bár nem látta, ám nem mert egészen megfordulni, hogy megnézze, de már annak puszta tudata is, hogy közel van hozzá, fokozatosan megnyugtatta... A nyárfák susogása lassan elhalkult, majd hamarosan újra elkezdődött, egy fitiszfüzike repült a közelükbe, és énekelni kezdett, az erdő talaján egy álganajtúró sétált el, a kistestvér lehunyta a szemét, és a sötétségben fényes képek suhantak el mellette, amelyek a körülötte lévő növény- és állatvilág alakjait tükrözték vissza, mintha a kistestvér véletlenül a démiurgosz tudatába nézett volna bele, ahol minden létezőnek megvan a maga anyagtalan és halhatatlan megfelelője.

A füzike elhallgatott, a távolban egy ökörszem kezdett énekelni, és a nagytestvér megmozdult… A kistestvér kinyitotta a szemét, a nagytestvér felé fordult, aki nagy nehezen feltérdelt, a kistestvér követte a példáját, kormos arcán szégyen tükröződött, aztán háromszor megcsókolták a csuklójuk köré tekert, gallyakból készült szerencsehozó amulettet, sokáig kémleltek a szélrózsa minden irányába, mielőtt talpra álltak, és újra elindultak, földes ingjük a bőrükhöz tapadt. A terep alig érezhetően lejteni kezdett a lépteik alatt, a nyárfaliget átadta helyét a lucfenyőknek, aztán a lucfenyők a nyírfáknak, a fák csenevészek voltak, és ritkásan álltak, ágak itt is csak magasan, a lombkorona tetejében nőttek, így amikor a szél átsuhant közöttük, a nyírfák úgy néztek ki, mint a zöld lánggal égő fáklyák. A testvérek meggörnyedtek, és átvágtak a frissen kinőtt erdei derécék között, a leveleik csiklandozták a lábukat, és hajnalpírlepkék repkedtek előttük... Aztán a nyírfaliget feketeribizlivel és kutyabengével benőtt bozóttá vált, ami biztos jele egy pataknak, és a testvérek lelassították a tempót, megvárták, hogy a szél felerősödjön, mielőtt átugrottak a víz fölött, hogy az ugrás csattanását és puffanását némileg eltompítsa a szél hangja.

A patak túloldalán a bozót egy idősebb nyárfákból és fiatalabb lucfenyőkből álló vegyes erdővé alakult, a testvérek lekuporodtak egy lucfenyő mögé, és átkukucskáltak az alsó, elszáradt ágai között. Éppen továbbindultak volna, amikor a kistestvér megrántotta a nagytestvér ingujját, mire a nagytestvér még egy utolsó pillantást vetett az előtte elterülő terepre, és bólintott.

– Bocsánatot kérek az ág miatt – suttogta a kistestvér. Vett egy mély levegőt, amelynek kissé sírós hangja volt, és mindent megtett, hogy ne kezdjen el sírni.

– Nem haragszom – suttogta a nagytestvér, és kikukucskált a száraz ágak között.

– Biztos vagy benne?

– Biztos.

A kistestvér már éppen szipogni akart egyet, de az utolsó pillanatban rájött, hogy az milyen hangot adna ki, és inkább csak a ruhája ujjába törölte a taknyát.

– Borzasztó nehéz – suttogta.

– Igen.

– Veled is történt ilyen?

– Igen.

– Jaakkóval?

– Igen.

– És megbüntetett?

– Igen.

– Te is megbüntetsz?

– Nem.

– Miért nem?

– Miért tenném?

– Mert elszúrtam.

– Többé ne szúrd el!

– Megígérem.

– Jó. – A nagytestvér a mögöttük lévő patakra mutatott. – Az a Rubicon, amit szentnek tartanak.

– És tényleg szent?

– Nem tudom. Van olyan, ami szent?

– Valószínűleg van, valami biztosan van, ami szent.

– Akkor jó.

– És a Rubicont miért tartják szentnek?

– Mert az jelzi az államhatárt. Az első és a második szikla között fut, aztán egyesül a Tiberisszel, amely délre fut, egészen a tengerig. Tehát ha észak felé mész, akkor a Rubicont kell követned nyugati irányba, aztán a Tiberist északi irányba.

– Okés.

– Illetve valójában csak távolabbról követed a patakot, és nem közvetlen mellette, hogy ne áruld el magad.

– Ezeket már én is tudom.

– Jó.

A kistestvér újra megtörölte az orrát, korom és takony ragadt a kézfejére. A nagytestvér letört egy friss rügyet az egyik fenyőágról, és rágcsálni kezdte.

– Te eltévedtél valaha? – suttogta a kistestvér.

– Én mindig Jaakkóval voltam, és ő sosem tévedt el.

– És volt olyan, hogy menekülnöd kellett a germánok elől?

– Már meséltem neked.

– Meséld el még egyszer!

– Nem mesélni jöttünk.

– Akkor csak röviden.

– Tavaly nyáron azt a parancsot kaptuk, hogy térképezzük fel a második sziklát, és amikor odamentünk, germánok voltak ott.

– Kaius küldött titeket?

– Kaius akkor még csak aedilis volt, tavaly nyáron Pommelin volt a hadsereg parancsnoka.

– És a germánok üldözőbe vettek titeket?

– Még az első sziklán is túl kergettek minket.

– És milyen volt?

– Olyan, hogy soha többé nem akarsz ágra lépni.

– Bocsánat...

– Van az a félelem, amiről előtte nem is tudod, hogy benned van, de mindent betölt benned, egészen az ujjbegyedig, a fülcimpádig és a lábujjadig hatol.

– De a germánok egyszer elkaptak egy felderítőt, nem?

– De igen, Joonast. Ő Jaakko egyik felderítőpárja volt annak idején.

– És mit mondott ez a Joonas, mit csináltak vele a germánok?

– Senki sem tudja.

– Hogyhogy?

– Tizenöt éves volt, amikor elkapták, egész nyáron raboskodott, és a következő nyáron már nem volt itt, hogy elmondja nekünk.

– Egész nyáron fogoly volt?

– Ezt mondtam én is.

– Ó, az durva.

– Igen, durva.

– És milyen volt esténként a kollégiumban?

– Ez külvilágra utalás.

– Bocsánat.

A nagytestvér kiköpte a fenyőrügyet, és felállt, a kistestvér követte; a fiatal lucfenyőket kerülgették, és a nagytestvér úgy vizsgálta az árnyékokat, mintha a sötétség a lucfenyők által termelt értékes anyag lenne, a nagytestvér pedig egy furcsa alkony-pásztor, aki épp a nyája termékenységét ellenőrzi. Amikor a nagytestvér megtalálta a legmegfelelőbb pihenőhelyet, ahol letelepedhetnek, lekapta a hátáról a hátizsákját, és lábbal előre elkezdett bekúszni a fenyőágak alá, a kistestvér követte, hagyta, hogy az ágak még több karcolást ejtsenek az arcán az eddigiek mellé, érezte maga alatt az elmúlt évek tűlevélszőnyegét, érezte a halál szagát, és mindazokét, amik a halálból élnek.

– Fáradtnak tűnt – suttogta a nagytestvér, amikor végre elhelyezkedtek, és nem lehetett őket észrevenni, még akkor sem, ha valaki egészen közel sétált el mellettük. – Minden este egyre fáradtabbnak.

A kistestvér a hátára feküdt, és a halott ágak sorát nézte maga felett, és a felettük lévő, még élő ágakat, és a mögöttük fel-felvillanó eget, és nem szólt semmit.

A hátizsákjukból elővették a fóliába csomagolt szendvicseket, aztán kibontották a fóliát, és enni kezdtek... mindketten hallották a másik halk majszolását és nyelését, körülöttük továbbra is zúgott a szél, a madarak pedig olyan hangosan daloltak, mintha az erdő soha nem lett volna, és soha nem is akarna csendben maradni.

* * *

A testvérek úgy másztak ki az ágak alól, mintha a fenyő szülte volna őket, guggolva kikémleltek, aztán felálltak, leporolták magukról a zöld és barna tűleveleket, a nagytestvér csipeszével leszedegették a bőrükről a kullancsokat, pisiltek egyet, aztán továbbindultak, és maguk mögött hagyták a fát, mint egy zavarodott anyaállatot. De nagyon lassan haladtak előre, kimerítően lassan, a napnak ebben a szakaszában, mintha egy távoli, ismeretlen tájon jártak volna, a föld először engedett nekik egy-egy lépést, aztán úgy fogadta őket, mintha ez lenne az egyetlen dolog, amiben bízhatnának, és ez gyakran így is volt, legalábbis a testvérek számára.

Az idősebb nyárfák és a fiatalabb lucfenyők fokozatosan átadták a helyüket egy félig kiszáradt fenyőerdőnek, a fenyőerdőt pedig egy sűrű berkenyeliget követte... Amikor elhaladt a fák mellett, a kistestvér megérintette a fák leveleit, ezek a fák újak voltak az erdőben, akárcsak ők ketten, és a friss hajtások olyan érzést keltettek az ujjbegyeiben, amilyet az ilyen friss levélkék szoktak, puhának tűntek, és nagyon könnyen összemorzsolhatónak. Az előttük elterülő ősöreg fenyőerdő sötétséget rejtegetett az ágai szoknyájában, egy ugyanolyan sűrű erdőség, amilyet korábban már maguk mögött hagytak, de itt még mélyebben hatolt déli irányba.

Olyan volt, mintha az ember egy félhomályos csarnokba lépett volna be, a gyantaszagban volt valami, ami a füstölő illatára emlékeztetett, a homályban kialakuló fénycsíkok pedig a sötét romokat juttatták az ember eszébe, amelyekbe a falakon lévő lyukakon át beszűrődik a fény... Minden tágas volt, itt nehéz volt elbújni, de úgysem látszott sehol senki. Egy nagy, taplóval benőtt fenyőtörzs mögül motozás hallatszott, mire a testvérek előhúzták fakardjukat a bőrhüvelyből, és előregörnyedtek, jobb lábukat előretolva, a kard pengéjét egy kissé félrebillentve, ösztönösen, és olyan egyformán, hogy úgy néztek ki, mint két, azonos készlethez tartozó bábu, amelyek precíz gépezete egy előre meghatározott mozdulatsort ismételget. A fenyőfa mögül egy siketfajd-tojó lépett elő, könnyen felismerhető volt a barna-fehér-szürke tollazatáról, de a mérete meglepte a testvéreket, pedig láttak róla egy képet a kollégium madárhatározójában. Egészen közel ment a testvérek lábához, a kistestvér már éppen hátrálni akart előle, de aztán mégis mozdulatlan maradt, mivel a nagytestvér is így tett, a fajd pedig rájuk nézett, és lehajolt, mintha térdre ereszkedett volna előttük.

A lénye mintha áldozatkészséggel lett volna tele, amit a testvérek felismertek, de nem értettek, és úgy álltak ott kivont kardjukkal a kezükben, mint két tanácstalan hóhér. Végül a nagytestvér hangosan felsóhajtott, visszadugta kardját a hüvelyébe, és elsétált a fajd mellett, anélkül, hogy hátrafordult volna. A kistestvér a fajdra nézett, majd a nagytestvér hátára, majd ismét a fajdra, a madár lélegzett, forró vér áramlott a testében, és remény csillogott a szemében. A kistestvér is visszadugta a kardját a hüvelyébe, és elment a madár mellett, ugyanazon az oldalon, mint a nagytestvér, és igencsak szednie kellett a lábát, hogy utolérje a bátyját.

Továbbsiettek, nem beszéltek többet a madárról, közben a talaj egyre szárazabbá, majd ismét egyre nedvesebbé vált, az árnyékok egyre hosszabbra nyúltak, a fenyők ágain pedig fényfoltok jelentek meg, mintha a nappal utolsó foszlányai keresnének menedéket a közelgő éjszaka elől. Élesen nyugat felé kanyarodtak, a fenyves öreg nyírfássá alakult, amely mögött vérvörösen izzott az ég, mintha e világ teremtője valami kisebb istenséget áldozott volna fel az éjszaka tiszteletére... az erdő összefonta az árnyakat, és egyre sötétebbé vált, ahová pedig még besütött a fény, ott a magas fű olyan volt, mintha lángokban állna, és az árvaszúnyogok rajai füstgomolyoknak tűntek. A nagytestvér nem lopakodott többé róka módjára, és ettől még gyorsabban haladt előre, hamarosan a kistestvér is észrevette ezt, mivel egyre jobban lemaradt mögötte, és maga is normálisan kezdett járni... figyelte, ahogy a saját árnyéka felbukkan, majd eltűnik a nyírfák árnyai között, aztán újra megjelenik, előtte a nagytestvér árnyéka is ugyanígy haladt előre, mintha az árnyékuk megőrizte volna azt az éberséget, amiről ők maguk időközben már lemondtak.

A nyírfák között lassan juharfák bukkantak fel, és gyöngyvirágok törtek elő a földből, leveleik még nem nyíltak ki teljesen, és a kistestvér a távolban Jyryt pillantotta meg, ahogy egy fa törzsének támaszkodik. Az elálló fülét már messziről észre lehetett venni, szőke, göndör haja pedig úgy csillogott a fénypászmák ferde fényében, mint egy aranyszálból készült paróka.

* * *

– Ave Matara! – kiáltotta Jyry a testvéreknek, és üdvözlésre emelte a kezét.

– Ave Matara! – válaszolta a nagytestvér, amikor Jyry közelébe értek.

– Ave Matara! – mondta a kistestvér is.

– Találtatok valamit? – kérdezte Jyry.

– Nem – válaszolt a nagytestvér.

– Még lomokat sem?

– Semmit.

– Úgyse árulnátok el, ha találtatok volna, akkor sem.

– Miért hazudnánk a katonatársainknak?

– Egy játékkatonának?

– Micsoda?

– Ó… csak mostanában megint a régi nyarakról álmodom, amikor alig bírtam megölni az ismerős fiúkat. Sulo megkérdezte, hogy katona vagyok én vagy, kisegér? Én meg azt mondtam, hogy kisegér.

– Sulónak ez biztos nem volt ínyére.

– Azt mondta, az állam végül a kisegereké lesz.

– Látnia kellett volna minket tavaly nyáron, Pommelin hadjáratán.

– Na, azok során én végig majd beszartam.

– De két pártust is megöltél.

Jyry vállat vont, és az erdő felé nézett, ahonnan a testvérek bukkantak elő az imént.

– Mostanában hogy megy neked a lopakodás? – kérdezte Jyry a kistestvértől.

– Én… – A kistestvér elhallgatott a mondat közepén, és a nagytestvérre nézett.

– Jól megy neki – mondta a nagytestvér.

– Mindennap gyakorolnom kellett a hátsó udvarban, egész múlt nyáron és télen át, és eleinte azt hittem, sosem tanulom meg…

– Ez külvilágra utalás – szólt rá a nagytestvér.

– Bocsánat.

– Azon gondolkoztam – kezdte Jyry –, hogy ha kiverem magamnak, és közben a külvilágra gondolok, akkor ez is szabályellenes?

– Kivered magadnak? – kérdezett rá a nagytestvér.

– Mindenki ezt csinálja.

– Őrködés közben?

– Akkor van egyedül az ember.

– És mi van, ha jönnek a germánok, te meg itt állsz letolt gatyával?

– Az azért túlzás. Én ízlésesen csinálom. Különben is, azt hiszem, az hatással van az emberre, ha két galamb párzik a feje felett, mint egy őrült. Itt csattogtak, csak úgy repkedtek a tollak, meg minden.

A nagytestvér elnézett Jyry mellett a távolba, valahova a juharliget felé, amely mintha elsötétült volna a szemében.

– Láttunk egy nőstény fajdot – mondta a kistestvér.

– Nőstény – motyogta Jyry.

– Menjünk! – mondta a nagytestvér. – Hogy legalább pár percet ülhessünk a sziklánál.

– Sok szerencsét! Én itt maradok az esti takarodóig.

– Mindenkire sor kerül – mondta a nagytestvér, és elsétált Jyry mellett.

A kistestvér a nagytestvér után ment, Jyry szomorúan nézett rá, ő pedig nem értette, mit jelent mindez. Jyry tincsei még mindig aranyosan ragyogtak, pedig nyugaton az ég vöröses fénye már szürkülni kezdett.

* * *

Továbbmentek a virágzó juharok között, az ismerős ösvényen. Egy tisztás, teli erdei szellőrózsákkal. Zergeboglárok, homoki ibolyák, páfrányhajtások. Sötétzöld gyöngyviráglevelek, lassan beleolvadnak az alkonyat sötétjébe. A zene, az éneklés és a vigadozás hangjai már hallatszottak, pedig a sziklafal még nem látszott.

Elhaladtak egy vörös acsalapuval benőtt tisztás és egy viharban kidőlt, de még mindig fehéren virágzó zelnicemeggy mellett. Törzse úgy ívelt, mintha egy szobrász az ő lépteik ívét örökítette volna meg.

Továbbmentek a még mindig jeges részek, a mohával benőtt törzsek és a megtévesztően élethű, faágakból épített Hannibál-szobor mellett. Az első tüzek fényei már felgyulladtak a juharok között. A tamburák, mandolinok és harmonikák hangosabban szóltak. Nyugat felől káromkodás hallatszott. Ville és Teemu is megérkeztek a raiskiói erdőből a kisfiúkkal és az utolsó rakomány fenyőággal.

Egyszer csak felbukkant előttük a sziklafal. Szinte teljesen függőleges volt, és majdnem olyan magasra emelkedett, mint a tövében álló juharfák. A sziklafalba itt is, ott is párkányok mélyedtek, mindegyikben egy vagy több, tűlevelekkel borított kunyhó állt. A szikla tetején még több kunyhó emelkedett. Valaki egyszer azt mondta, hogy a szikla távolról egy régimódi komódra emlékeztet, amelybe kis állatok fészkeket építettek.

A kunyhók bejáratánál viharlámpások égtek, és a szikla fölé magasodó legmagasabb juharok ágain is lógott pár darab. Néhány párkányon tábortűz égett.

Ahogy a szél felerősödött, a juharokról lelógó lámpások meginogtak, és az árnyékok úgy néztek ki, mintha egy sötét ronggyal törölték volna végig a sziklát. A tüzekből szikrák pattogtak ki a lenti homályba. A szikla a tíz évvel ezelőtti eseményeket siratja, mondták sokan. Amikor a gallok egészen a szikláig nyomultak előre. Vae victis.

A kistestvér ott maradt, hogy a tüzeket és a pattogó szikrákat nézze. Aztán a nagytestvér nyomában felszaladt a természetes lépcsőn, amely egészen a szikla tetejéig vezetett. Valaki éppen lefelé jött a lépcsőn. Nem viselt tógát, tehát a plebejus vagy a popularis tagja lehetett.

Krause volt az, Publius fia, a leggazdagabb közülük. Az utolsó lépcsőfokokat már ugorva tette meg, és megijedt, látván a testvéreket. Fekete bilifrizurája volt, és mindig unott képet vágott, mintha folyton azon keseregne magában, hogy itt, az erdőben nem tud mit vásárolni a pénzéből.

– Jó estét, fiúk! – mondta, és igyekezett gyorsan leplezni a meglepetését.

– Jó estét! – válaszolta a nagytestvér.

Két másik fiú is lefelé mászott a lépcsőn.

– Ma eltöröltük a földadót – mondta Krause. Tisztára törölte a kezét, és leporolta a ruháját.

– Rendben – mondta a nagytestvér, és a lépcsőn lefelé ereszkedő alakot figyelte.

A kistestvér elpirult, amikor rájött, hogy a másik alak Kaius volt. Hófehér arc, ami szinte világított a sötétben, és vörös bársonyköpeny, amilyen senki másnak nem volt.

– Szép estét! – köszönt Kaius.

A nyomában Pommelin érkezett, egy szeplős, vörös hajú fiú, akiről biztos azt mondták volna, hogy az anyját tutira valami angolszász ejtette teherbe, már ha szabad lett volna itt ilyen, külvilági dologra utalni.

– Hogy a fenébe intéztétek el, hogy a szenátus beleegyezzen az adó eltörlésébe? – kérdezte a nagytestvér.

– Nem mi intéztük el. A népgyűlés elé vittem az ügyet – mondta Kaius.

A nagytestvérnek tátva maradt a szája.

– Ez teljesen törvényes eljárás.

A nagytestvér mereven bólintott, és elég zavartnak tűnt, szemtől szemben a hatalmasokkal. Krause és Pommelin körbenéztek. Az arcuk kísértetiesnek tűnt az egyre növekvő sötétben.

– Jelentést kérek a felderítőútról – adta ki az utasítást Kaius.

– Sehol senki, még üvöltést sem hallottunk – jelentette a nagytestvér.

– A terep sem változott?

– Semmi jelentős.

A nagytestvér Krauséra és Pommelinre nézett, mindketten zavartnak tűntek. Kaius úgy nézett a többiekre, mintha minden az ő tervei szerint haladna.

– Elmehettek – mondta Kaius a testvéreknek.

Meghajoltak.

Kaius felnevetett, majd Krauséval és Pommelinnel együtt távolabb mentek, a juharligetbe. Három árnyalakká váltak, és lassan eltűntek az est sötétjében.

A nagytestvér sokáig nézett utánuk. A kistestvér a sziklafalat vizsgálta, amelyre krétával felrajzolták az ismert világ térképét, a szenátorok portréját és egy triptichont Pommelinnek a Pártus Birodalom ellen indított hadjáratairól. A szélben lengedező lámpások fénye pislákolt a rajzok fölött, a juharlevelek susogása pedig úgy hangzott, mintha a fák az ábrázolt eseményekről suttognának valamit.

– De én azt hittem, hogy Pommelin és Krause gyűlölik egymást, vagy nem? – kérdezte a kistestvér.

– Én is azt hittem – mondta a nagytestvér.

– Vajon mire készülhetnek?

– Semmi közünk hozzá.

A nagytestvér elindult felfelé a lépcsőn, a kistestvér pedig követte. Elhaladtak egy kunyhó mellett, ahonnan mormogás és nyögések hallatszottak ki, és már félúton voltak felfelé, amikor az egyik közeli párkányról valaki azt kiáltotta:

– Jé, azok nem a mi felderítőink?

A kunyhó előtt égő tábortűz mögül Janne, az egyik katona arca és szőke haja bukkant fel.

– De igen! – kiáltotta vissza a nagytestvér.

– Gyertek, és üljetek le közénk!

– Fel akartunk menni.

– Odafent most pajzánkodnak, ti túl jófiúk vagytok ahhoz.

A nagytestvér a lépcsőről a cipőnyi szélességű kiszögellésre lépett, és elkezdett felmászni Janne kunyhójához, a kistestvér pedig követte. Idefenn a fák kevésbé árnyékoltak, az éjszaka világosabb volt. A kistestvér eléggé félt a sziklamászástól, mert tavaly nyáron a Pösö nevű szenátor lezuhant a szikláról, és megnyomorodott. A kistestvért nem is annyira Pösö szerencsétlen esése ijesztette meg, mint inkább a némasága. A baleset előtt hangos és harsány fiú volt, de a zuhanása óta szinte meg sem szólalt.

A nagytestvér elérte a sziklapárkányt, megfogta a kistestvér kezét, és átsegítette. A kistestvér leült a nagytestvér mellé, érezte a tűz melegét, és csak ekkor vette észre, hogy milyen hűvös valójában az este.

Janne odalépett hozzá, hogy pacsizzon vele. Ez a szokása eleinte idegesítette a kistestvért, de mostanra már megszokta, és korrektnek érezte. Janne ma este szabad volt, mert a bátyja, Jyry és az öccse, Jesse őrködtek az őrposztokon az erdőben. Mindhármuknak elálló füle és szőke, göndör haja volt, és sokan felemlegették a hasonlóságukat.

Janne mellett Esa ült, és egy brióst majszolt. Esa egy nagyon régi és túlságosan nagy villanyszerelő-overallt viselt, amely erős izzadság- és terpentinszagot árasztott. Senki sem tudta, miért éppen terpentinszagot, még maga Esa sem. Elmondása szerint az overall mindig is ilyen volt.

Esa nem engedte, hogy a nővérek kimossák az overallját, és amúgy is kétes hírű alaknak számított. Sokan utálták, egyszerűen csak azért, mert bűzlött. Ezért a leggyakrabban Jyry, Janne és Jesse mellett tűnt fel.

– Láttatok valakit? – kérdezte Esa teli szájjal.

– Senkit – mondta a nagytestvér.

– Ugye tudod, hogy hamarosan meg kell tanulnotok lódítani? – kérdezte Janne.

– Hogyhogy?

– Csak összevissza mászkáltok az erdőben. Ezért senki sem akar majd zsoldot fizetni, az optimaták legalábbis tuti nem. Ki kellene találnotok valami történetet. Hogy tizenöt meztelen germán ugatta a holdat, vagy valami – mondta Janne, és egy bottal felszította a tüzet.

– De este mindenki a kollégiumban van.

– Igen, persze, ez csak egyfajta... metafora volt. De hé, soha többé nem kell rohadt földadót fizetni, soha többé. Kaius a szegények és kicsik mellé állt.

– Fura, hogy az optimaták hagyták, hogy egy ilyen ügyben a népgyűlés döntsön.

– Nem hiszem, hogy hagyták – mondta Janne, és felnevetett, Esa meg majd belefulladt a briósába.

– Akkor valami trükk van a dologban? – kérdezte a nagytestvér.

A szél megzizegtette a juharfák ágait, az árnyékok ide-oda lengedeztek. Janne kunyhójának friss tűlevél borítása sárgásnak tűnt a lángok fényében. A kunyhó szája pedig egy sötét lyuknak.

– Először egy egész körjátékot játszottak a babáikkal – mondta Janne. – Kaius úgy döntött, hogy megvesztegeti Pommelint Juliával...

– De Julia Villéé… – szakította félbe a nagytestvér.

– Ja, ezért Villének kárpótlásul odaadták Pommelin lyukas képű babáját, aki, mint azt te is tudod, Eeroé, aki viszont nem kapott cserébe semmit. Kaius pedig elvette Pösö Calpurniáját.

– Akkor Pompeia most Laddéé lett?

– Szerintem senki sem tudja, mi lett szegény Pompeiával, miután Kaius így megszabadult tőle.

– Elég nagy a kavarodás.

– Mindig ez van, mindig a babáikat kezdik cserélgetni, ha egy fontos szavazás közeleg. Katoperä azt mondta, nevetséges, hogy a hadsereg és az állam legfontosabb hivatalos ügyeit mindig holmi fodrászbabák, azaz fodrászüzletek ócska kellékeinek cserélgetésével intézik el.

– Tehát Kaius, Krause és Pommelin most egy oldalon állnak?

– Legalábbis a szenátusban állítólag egyedül Krause és Pommelin támogatták Kaius ötletét a földadó megszüntetéséről.

– De akkor miért nem dőlt dugába a dolog?

– Ne engem kérdezz! A nap közepén egyszer csak összehívták a népgyűlést. Kaius arról kezdett szónokolni, hogy mivel a szenátus nem tudta megoldani a dolgot, a népnek kellene döntenie. A francba, látnod kellett volna, Katoperä reszketett a dühtől, de úgy igazán. Bille meg majdnem elesett a tógájában, amikor az arcát Kaius pofájába nyomta, és azt kiabálta, hogy ezt az egész népgyűlést azonnal le kell fújni.

– Kaius biztos kiakadt…

– Nem – mondta Janne, és a juharfa-virágokat a tűzbe dobta, azok meg felszisszentek. – Kaius csak önelégült volt. Ilyen önelégült mosolyt még soha életemben nem láttam. Ha nem Kaiusról lett volna szó, akkor teljesen kiakadtam volna a pofája láttán. De Kaius csak visszabámult Billére, mintha az övé lenne a világ.

– És Kaius mit válaszolt? – kérdezte a nagytestvér.

– Semmit.

– Semmit?

– Csak visszabámult Billére, farkasszemet nézett vele, néma csendben. Aztán Niilo megrántotta Bille tógáját, és kigáncsolta, elég szép kis birkózómozdulat volt, legalábbis egy ilyen kis pöcstől.

A nagytestvér összerezzent. A kistestvér a kezére nézett, amely ökölbe szorult.

– Bille meg feltápászkodott – mesélte Janne –, és kijelentette azon a magas fejhangján, hogy senki sem szállhat szembe a törvénnyel és a szokásokkal, csak a holttestén keresztül. Még a nyaka is felpuffadt, mint valami hülye pulykának. És mutogatott, hogy itt vágjátok el.

A kistestvér csak nézte, hogy reszket a tábortűz fénye a nagytestvér karján, és hogy mozognak az ínszalagjai, ahogy kinyitja, majd újra ökölbe szorítja a tenyerét.

– És most jön a java – folytatta Janne. – Az az új tízéves, nyakigláb Roope odajött egy sárral teli dézsával, és az egészet Billére öntötte.

– Miféle sáros dézsával?

– Hát egy olyan ősrégi műanyag vödörrel, ami tele volt a Tiberis iszapjával.

– De a szabályokban semmi nincs a sárról.

– Nincs hát! – nevetett Janne. – Ez a legjobb benne. Korábban Billét egyszerűen megölték volna. De egy kis sártól senki sem hal meg. Bille visított, mint a disznó, a visításának pedig igazán nincs párja. Először megpróbált Kaiusra kiabálni, de amikor látta, hogy a többiek csak röhögnek rajta, akkor csak visított, és elhúzott a fenébe, a hatalmas seggét rázva.

– De hogy lehet, hogy Katoperä, Pösö vagy Virnanen közül egyik sem követelte, hogy vegyék figyelembe, amit Bille mond? Hiszen második konzulként a törvény szerint vétójoga van.

– Akár volt vétójoga, akár nem, én nem veszem olyan komolyan ezeket a dolgokat, hogy érdekelne a hatalmasságok politikai vitája, de igen, az optimaták végül feladták. Katoperä azt kiabálta, hogy idióták, fogalmatok sincs, mit követtek el, és hogy az istenek is hátat fognak fordítani az államnak.

A kistestvér felvett egy félig kifejlődött juharlevelet a földről, és azt nézegette a tábortűz tüzének fényénél. Olyan volt, mit egy miniatűr, amelynek az a feladata, hogy bemutassa az előttük álló nyár díszleteit. Mert a nyár elkerülhetetlenül haladt előre. Valahogy mindannyian érezték ezt, és az erdő sötétjében susogott valami. Az idő, vagy a szél, vagy talán az idő maga volt a szél.

A kistestvér ledobta a levelet a szikláról, ide-oda pörgött-forgott, és eltűnt a szeme elől. A térdére hajtotta a fejét. A távolban kürt harsant.

A szikla tetején elhallgattak a mandolinok, tamburinok és harmonikák. Janne elővett egy vödör vizet, és a tűzre öntötte, ami nagy sistergéssel elaludt, és elsötétedett, mintha az istenek egy nagy fekete leplet dobtak volna a sziklahasadékra. Fölöttük az aedilisi hivatalát betöltő Niilo hosszú rudakkal próbálta összeszedegette a juharfák ágain lógó mécseseket. A többi párkányról is szisszenések hallatszottak, és lassan kihunytak a fények. Esa és Janne a vállukra vették a hátizsákjukat, a nagytestvér és a kistestvér le sem vették a magukét.

Egymás után kimásztak a fal mentén a lépcsőhöz. A szikla tetején egy csapat füstszagú fiú gyűlt össze. Mindegyiknek hátizsák lógott a vállán, és sokuknak volt viharlámpás a kezében. A nagytestvér a csapat szélére húzódott, a kistestvér pedig majdnem megfogta a kezét, de aztán hirtelen észrevette, mire készült, és inkább gyorsan zsebre dugta a kezét.

– Irány vissza a kollégiumba aludni, mint a bunda! – kiabálta valaki.

– Ave Matara! – hangzott fel Katoperä hangja valahonnan.

– Ave Matara! – kiabálta mindenki, és a csapat elindult a sziklahát széléről, a rozsdás kerítés öntöttvas kapuja felé, amelyet Janus szobra őrzött, és amelyet a világok határának neveztek.

Reggel a földút csak úgy porzott, amikor a fiúk csapata befordult a biciklivel a kanyarban. Egyesek vadabbul, mások nyugodtabban tekertek. Néhányan egymás mellett, mások egymás után, sorban. Satufékek és felboruló kerékpárvázak. Porzó földút, sárgálló kúszóboglárka. A fém csillogása és csattogása, ahogy az utolsóként érkezők a korábbiak tetejére borítják a biciklijüket.

A fiúk lepakolták a zsákjaikat a hátsó csomagtartóról, kivették a törölközőbe csomagolt babafejeket az első kosarakból, és átugráltak az út menti árok felett.