A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: Angel of Vienna, 2022

Fordította BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2023

Ki nem mondott szavak, 2024

A feleség ígérete, 2024

Copyright © Kate Hewitt, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-73-1

A 789 áldozat emlékére, akik
az Am Spiegelgrundban veszítették el az életüket.

ELŐSZÓ

BÉCS, 1946. AUGUSZTUS

A bíróság épülete előtt hatalmas tömeg gyűlt össze. A nyári égbolton tűzött a nap, a levegő langyos meleg volt, s a nap áldásos sugarai simogatták az ott álldogálókat, ám az arcok kifejezetten elgyötörtnek és fáradtnak tűntek, ahogy fejüket lehajtva, karjukat összefonva csendben, reményvesztve várakoztak. Túl késő volt a reménykedéshez.

Egy nő állt hátul a tömegben, egy kisfiú kezét fogta. Egész teste megfeszült, miközben éberen figyelt, tekintetét mereven az ajtóra szegezte, és olyan erő áradt belőle, mely majdnem szétfeszítette, az ajtót bámulta, mintha puszta akarattal kinyithatná. Régóta várt erre a pillanatra.

Mellettük egy férfiból savanyú káposzta és cigarettafüst szaga áradt, s elnyűtten topogott, és egy mély sóhaj szakadt fel belőle. Borostás arccal, üveges szemmel bámult előre. A nő közben azon tűnődött, hogy vajon mi hozhatta ide ezt az embert. Vajon kit veszített el?

Az Am Steinhof perként elhíresült tárgyalássorozat első szakasza a végéhez közeledett. Az újságok a gyanúsítottakat csak „a gyerekgyilkosok”-ként emlegették. Bécsben, úgy látszott, mindenkit felháborítottak az események. Az emberek, ha erről beszéltek, csak a fejüket rázták bőszen, vagy csettintettek a nyelvükkel, mintha elképzelhetetlen volna a szörnyűséges eset, és soha nem gondolták volna, hogy ilyesmi megtörténhet. Ők is áldozatok, mondogatják, egytől egyig áldozatai a kialakult helyzetnek, hiszen az országukat Hitler elsőként foglalta el. Azzal már senki nem foglalkozik, hogy az Anschlusst követően Ausztria öt nap alatt elvégezte azt, ami Németországnak öt teljes évbe telt, mégpedig, hogy a zsidókat buszokra és vonatokra tegye, sok más nemkívánatos állampolgárral együtt – beleértve a gyerekeket.

A nő pontosan tudta, hogy is ment ez. Élénken emlékszik a mindenki által gondosan őrzött titokra, ami mindent körbelengett, s a hallgatással – ha nem is önként, de cinkosként mindenképpen – szerepet vállalt az egészben. Sokan nemhogy nem ellenkeztek, inkább egyenesen lelkesedtek az ügyért. Most meg úgy nyilatkoznak, hogy az embernek az a benyomása támad, hogy ha kifejezetten keresne, akkor sem találna egyetlen nácit sem.

Hirtelen kinyílik a tárgyalóterem ajtaja, s bár valójában senki sem mozdul, mégis úgy tűnik, mintha a tömeg előrelendülne. A nő gyengéden megszorítja a fiú kezét, az kérdőn néz fel rá a mogyoróbarna szemével, mire a nő kedves mosollyal nyugtatja meg. Hosszú utat tettek meg ők ketten. Most végre olyan helyen vannak, ahol biztonságban érezhetik magukat. Jól vannak, és nem éhesek, még ha nem is mindig jut elég kettejüknek. De nem csak ők küzdenek ilyesmivel. Mindenki nehéz helyzetben van, hiszen az ország romokban hever, az emberek éheznek, és abból kell megpróbálni felépíteni valami újat, ami megmaradt. A hamvaiból kellene feltámasztani a világot. Hogyan? Még hozzákezdeni sem képesek.

Egy férfi kilép a bíróság épületéből, megáll a lépcsőn, de szemlátomást nem hivatalos személy, úgyhogy a tömeg szinte egy emberként küld egy csalódott sóhajtást az éterbe, majd folytatja a feszült várakozást csendben.

– Mindjárt kihirdetik az ítéletet! – kiáltja a férfi, s a nő úgy látja, hogy ettől újra erőre kapnak az emberek. Kihúzzák magukat, egyesek összepréselt ajkakkal hunyorogva várakoznak, éberen villognak a tekintetek.

Vajon minden jelenlévő elveszített egy ismerőst, hozzátartozót a kórházi esetben, vagy csak a kíváncsiság hozta ide őket? Lehet, hogy csak tudni akarják, mi történik az Am Spiegelgrund kórház igazgatóhelyettesével, az időközben hírhedtté vált, rettegett dr. Illinggel. Az elődje, Jekelius – a nő pontosan emlékszik rá – most egy szovjet munkatáborban van, és eldőlt a sorsa, vagy legalábbis majdnem. De a többiekről – Illingről, Hübschről, Türkről és Katschenkáról – ma születik döntés. Bűnösök vagy ártatlanok? Ma eljön az igazság, vagy a gúnyos valóság ideje.

A nő nem vett részt egyetlen tárgyaláson sem. Nem bírta volna elviselni, hogy látnia kelljen Illinget vagy a többieket, képtelen lett volna végighallgatni a hazugságaikat, miközben őszinte meggyőződéssel magyarázzák a megmagyarázhatatlant; a szörnyű, gyilkos tetteiket.

Amúgy sem volt életük. Nem lehetett volna meggyógyítani őket, nem volt a bajukra semmilyen orvosság. Dolgozni sem tudtak volna soha, ahogy élvezni sem az életet. Én nagyon komolyan vettem a felelősségemet! Amikor valaki a halálnak ezt a módját felvetette… Áldás volt, efelől semmi kétségem.

Így szólt az újságcikk, és amikor a nő elolvasta, újra elöntötte a düh, amelyet már olyan jól ismert, a fojtogató tehetetlenség érzése mellett.

Még ezen a perzselő nyári napon is megelevenedik előtte az az őszi nap az Am Steinhof parkjában, és szinte a bőrén érezte a csípős hideget. Ha felidézi, azonnal átjárja a félelem jeges lehelete. A nyelvén keserű ízt érez, a gyomra görcsbe rándul, okádnia kell. Hallották a csizmák dobogását, a kutyák ugatását és a távoli kiáltásokat, miközben kapaszkodtak a sziklafalba. Állj! Állj! Aztán hangos fegyverropogás törte meg az éjszakai csendet.

A fiú szorosabban megmarkolja a nő kezét, aki hirtelen felkapja a fejét, mert a tárgyalóterem ajtaja ismét kitárul, s felbukkan egy bírósági végrehajtó komoly arckifejezéssel. Végre kihirdetik az ítéletet! Végre-valahára kiderül, győzött-e az igazság…

A nő komor arckifejezéssel azon töpreng, hogy az igazságszolgáltatással vajon helyreáll-e a rend. Létezik ilyen? Egy élet sok életért cserébe? Százakról, sőt ezrekről van szó az évek során. Ő maga csak egy tucat életet mentett meg, és a lelkek még ma is kísértik az álmaiban, sőt ha lehunyja a szemét, napközben is maga előtt látja a sovány kis arcokat. A sok kétségbeesett szempár, az elkeseredett, könyörgő tekintetek; a súly alatt szinte összeroskad. Sokan csak arra vágynak, hogy elfeledjék a háborút és a vele járó tragédiákat, de ő tudja, biztos benne, hogy nem fogja elfelejteni soha. Nem lehet. Ezeket a gyerekeket soha nem lehet elfelejteni. Nem, gondolja, miközben az ítéletet kihirdető emberre mered, amíg csak él, örökké emlékezni fog mindenre!

ELSŐ FEJEZET

HEIM HOCHLAND, STEINHÖRING, NÉMETORSZÁG
1940. OKTÓBER

– Nyomj!

Hannah Stern a vajúdó kismama lába közt guggolt, s bátorítóan mosolygott a nőre – vagyis lányra, hiszen az alig volt tizenhat éves. Egészséges, izmos, kerek arcú lány volt, a Német Lányszövetség hithű tagja, aki Hitler fényképét a párnája alatt tartotta, egy babát meg a hasában hordott. Sok más, túlságosan naiv fiatal lányhoz hasonlóan ő is intim viszonyba került a Hitlerjugend egyik tagjával még otthon, Stuttgartban, s ennek eredményeképp jutott el most ide.

Nos, gondolta Hannah, az ég a megmondhatója, hogy a szegény lánynak sokkal rosszabb sorsa is lehetne. Sokkalta rosszabb! A Heim Hochland paradicsom volt ahhoz képest, amivel a legtöbb lánynak hasonló helyzetben szembe kellett néznie. Ő a szőke loboncának és a búzavirágkék szemének, no meg a tökéletesen tiszta vérvonalának köszönheti, hogy ide került, ebbe az intézménybe.

– Nem megy! – nyögte Elsa a kimerültségtől egészen kipirulva, és feltámaszkodott a könyökére. Nedves, szőke tincsei kerek arcához tapadtak. – Nem bírok!

– Attól tartok, muszáj lesz! – válaszolta Hannah egy újabb gyors, bátorító mosoly kíséretében. – Nincs más választásod. Ami oda bemegy, annak valahogy ki is kell jönnie!

– De orvos… orvos kell! – hangzott a jajkiáltás. Elsa még vajúdás közben is képes volt hangot adni a felháborodásnak. Persze senki nem hibáztathatja érte, hiszen fűt-fát ígértek neki a színes zsalugáteres, sátortetős anyaotthonban, ahol a kertben égszínkék tó díszlik, mellette a szoptató anya túlméretezett szobrával, aki árja vonásokkal büszkén tekint le a karjában tartott éhes csecsemőre. Például a lehető legjobb orvosi ellátást olyan környezetben, ahol úgy érzi magát az ember, mintha nyaralna. Esti szórakozást zenével, alkalmanként kerti partit, talán még táncot is, noha ennek elvileg tiltott tevékenységnek kellene lennie. Sétákat a parkban, friss tejszínt, vajat és kenyeret, húsféléket… Az élet tényleg egy nyaraláshoz hasonlított itt ahhoz képest, amivel a többi németnek szembe kellett néznie most, a háború második évében.

– Tudom, mennyi mindent ígértek neked – mondta Hannah nyugodt hangon –, de az orvosnak sajnos halaszthatatlan dolga akadt Berlinben.

Elég gyakran fordult elő ez az orvossal, hiszen ennek az egész Lebensborn-programnak ő volt a szakmai vezetője. A program öt évvel ezelőtt indult útjára az árja németek születésszámának javítása érdekében. A Hannah-hoz hasonló csecsemősnővérekre hárult a feladat, hogy bábaként levezessék a szüléseket, noha a törvényi szabályozás még arra sem adott volna lehetőséget, hogy jelen legyen a szüléseken. De az orvosoknak folyamatosan fontos és halaszthatatlan dolguk akadt, ezért a szabályokat nem tartották be. A Heim Hochlandban nem először fordult elő, hogy Hannah bábaként segített a szülésben, noha hivatalosan az újszülöttek ellátása volt a munkaköre, illetve csecsemőkkel és kisgyerekekkel is foglalkozott az épületi bölcsődében. Szerette a munkáját, hiszen nap mint nap pirospozsgás, rózsás arcú kicsinyek szólították anyának, még ha csak egy kis időre is.

Hannah végül is nem bánta, szerette hasznosnak érezni magát, és a születés csodája minden alkalommal elvarázsolta. A fájdalom, a visszatartott lélegzet feszültsége, majd a hirtelen feltörő sírás a megkönnyebbüléssel és a boldogsággal – mind-mind e csoda része volt. Az itt világra jött babák szerencsések voltak, mert szerető családokhoz kerültek, szerették őket, és gondjukat viselték. Hannah csak akkor volt szomorú, amikor a gondozására bízott gyermeket, akit minden ellenkező szándéka ellenére a szívébe zárt, hirtelen elszakították tőle. Elvitték a bölcsődéből, s eltűnt örökre.

Együttérzően nézett a vajúdó lányra, aki ismét hangosan felnyögött, majd a feje újra visszahanyatlott a párnára. Elsa nem volt könnyű eset. Állandóan panaszkodott valamire, amíg az otthonban volt, még maga is gyerek volt tulajdonképpen, de hűséges a Führeréhez, s oly erősen hitt benne és a nemes ügyben, hogy kész volt feláldozni a gyermekét is az eszméért. Hannah végül nagyon megsajnálta.

Elsa teste görcsbe rándult, Hannah újból lehajolt, és megpillantotta a kikandikáló szőke hajcsomót. Igazi árjababa, gondolta Hannah, pont, ahogy a lány kívánta.

– Jön a baba, Elsa – állapította meg Hannah. – Akár akarod, akár nem. Nyomj, ahogy csak tudsz, és könnyebb lesz, ígérem! Anyának lenni nem könnyű, és a neheze elkezdődött ebben a pillanatban! – Majd kissé tréfálkozva hozzátette, hogy oldja kissé a feszültséget: – Mit gondolsz, miért adnak anyasági érdemkeresztet?

– Nem lesz négy soha – motyogta Elsa lihegve. Az érdemkeresztet, melynek három fokozata volt, két éve vezették be. A négy gyermeket vállaló anyák bronzérmet kaptak.

– Vedd célba az aranyat! Szülj legalább nyolcat! – vágta rá Hannah vidáman, miközben Elsából újabb mély nyögés tört ki, a baba vörösen lüktető feje kibújt, szőke haja vértől volt nedves, ahogy Hannah gyengéden tartotta ügyes kezében.

Elsa csak nyögött, a baba is hozzátette a maga saját kis rémült sírását, miközben a lány feltámaszkodott a könyökére.

– Na? – zihálta. – Egy fiú a Führernek?

Hannah a gyermekre pillantott, akinek apró, tökéletesen formás teste elfért a tenyerében – megvolt mind a tíz ujja, lábujja, a végtagok erősek és épek, a szeme mélykék, s egyenesen az ő szemébe nézett, szinte mintha tudná.

– Igen – felelte halkan. – Fiú! Egy gyönyörű kisfiú!

– Hála az égnek! És a Führernek!

A Führernek, futott át Hannah agyán, vajmi kevés köze lesz ehhez a szegény kisdedhez. De nagyon is van köze a helyhez, ahol napvilágot látott a gyermek. A Heim Hochland, alig egy órára Münchentől keletre egyike volt a luxus anyaotthonoknak, amelyeket az Elsa-féle lányok számára hoztak létre, vagyis olyan lányoknak, akik igazolni tudják faji tisztaságukat négy generációra visszamenőleg, s készen állnak arra, hogy tökéletes, kék szemű, szőke hajú ivadékaikat a Vaterland gondjaira bízzák.

– Hadd nézzem meg! – kérte Elsa, s Hannah egy gyors mozdulattal a babát az egyik karjába vette. Elvágta a köldökzsinórt, miközben az anyja visszahanyatlott a verejtéktől nedves lepedőre. – Hadd fogjam én!

A kisfiút néhány hét múlva örökbe fogadja egy arra méltó házaspár; vagyis egy SS-tiszt, és a pirospozsgás felesége, akiket a sors eddig nem ajándékozott meg gyermekkel. Talán egy nap az a nő is kap egy érdemkeresztet, de nem ezzel a babával, gondolta Hannah, és érezte, hogy összeszorul a szíve.

– Meg kell szülnöd a méhlepényt is – mondta, mintha meg sem hallotta volna Elsa kérését. – Nyomj újra! Ne siess, csak könnyedén!

Elsa szót fogadott, s egy újabb nyomással megszülte a méhlepényt, mely vér és némi folyadék kíséretében kicsúszott, s Elsa kimerülten hátrahanyatlott a lepedőre.

– Mein Gott! Vége? – kérdezte Elsa, miközben Hannah tette a dolgát még mindig a babát tartva. – Megfoghatom végre?

Hannah habozott kissé, de végül odaadta a kisbabát.

Elsa lágy, boldog várakozással teli mosolya egykettőre rémületté vált, amikor a baba arcát megpillantotta.

– Mi baja van? – kiáltotta felháborodva, majd egy hirtelen mozdulattal eltolta magától, mintha valami selejt lenne, Hannah gyorsan elvette tőle, szorosan magához ölelte, s egyik kezét védelmezőn a baba nedves fejére tette, miközben a kicsi nyüszítve sírni kezdett.

– Nyúlszája van – magyarázta nyugodtan Hannah. – A felső ajka nincs rendesen összenőve. Rendbe lehet hozni.

– Rendbe hozni… – ismételte értetlenül Elsa, mintha nem fogná fel, hogy a szó mit jelent. Persze. Nem akarta megérteni. Hannah gyanította, hogy nem akart olyan gyermeket, akit rendbe kell hozni.

– Amúgy teljesen egészséges kisfiú – folytatta Hannah halkan. – Hallgasd csak, milyen erősen sír! – mondta, miközben a baba egy újabb, erőteljes kiáltást hallatott, és Hannah elmosolyodva nézett nagy, tiszta fényű, sötétkék szemébe. A szájacskáját leszámítva, gondolta, valóban makkegészséges! Tökéletes. Az orvosok is így vélik majd, ugye?

– Vidd innen! – mondta remegő szájjal Elsa, miközben a fejét rázta.

– Elsa – tiltakozott ösztönösen Hannah, bár gyanította, hogy semmi értelme. A babát amúgy is elvennék a lánytól legkésőbb pár hét múlva. Akkor miért ne most?

És hova kerüljön?

Hannah-nak szülésznőként kötelessége volt jelenteni a szülés körülményeit, tájékoztatást kellett adnia a baba egészségi állapotáról, beleértve a nyúlszáj rendellenességét is. Ez elkerülhetetlen. Ha nem teljesíti a kötelességét, fegyelmi vár rá, vagy még rosszabb, és valaki más biztosan megírná a jelentést helyette. Az ilyesmit nem lehetett elhallgatni. Nem egy ilyen helyen.

A jelentés beláthatatlan következményekkel járna. A babát nem az SS-tiszthez vinnék, ahogy tervezték korábban, hanem valószínűleg egy árvaházba. Melyik család akarna örökbe fogadni egy kisbabát születési rendellenességgel? A testi tökéletesség nemcsak ideál volt ezekben az időkben, hanem kifejezett elvárás. Az ilyen babák árvaházba kerülnek, s ha szerencséjük van, a gondozóik kedvesek lesznek. Hannah szívből remélte, hogy így lesz.

A takarót a kisfiú arca sarkára húzva gyors léptekkel kiment, át a csecsemőrészlegre.

Később, miután Hannah az újszülöttet egy másik nővér gondjaira bízta – a felettese átvette tőle ugyan, de csettintett egyet a nyelvével, mikor meglátta –, kiment a szabadba, mert égető szüksége volt egy titkos és tiltott cigarettaszünetre. Egyedül álldogált az októberi, hűvös esti szellőben, miközben az első csillagok megjelentek az otthon kertjének sötétkék víztükre felett. Kiürítette az elméjét, és a messzeségben csak a hideg fénnyel világító csillagokat nézte, melyek távolinak tűntek, és hihetetlenül szépnek. Akárcsak a tó szétterülő tükörfelszíne, ahogy elnyújtózott a sötétben, s a cigaretta füstje, mely tovatűnő spirálban emelkedett lassan és lustán felfelé a levegőben, mielőtt beleolvadt az éj sötétjébe.

– Szerencsétlen Elsa – szólalt meg egy hang mögötte. Gerda, a müncheni nővér, aki higgadt és egykedvű volt többnyire, csatlakozott hozzá a pihenés lopott perceiben, s egy rövid közönyös pillantást vetett a cigarettára. A nővéreknek tilos volt a dohányzás, pláne egy ilyen intézményben. Hannah-nak nem is volt szokása. De a baba tekintete, ahogy a kék szempár pislogás nélkül egyenesen a szemébe nézett, és az eltorzult száj látványa megragadt a fejében, ezért szüksége volt a cigaretta nyújtotta kis lazításra.

– Nem úgy tűnt, mintha szomorú lenne. Inkább dühösnek látszott – jegyezte meg Hannah továbbra is a csillagokat bámulva.

– Miért ne lenne? Kilenc hónapig küzdött a terhességi csíkokkal meg a bokaduzzadással, és hiába! – mondta Gerda egy olyan nő önelégültségével, akire három szőke hajú gyerek vár odahaza Münchenben, akik átmenetileg a rokonok gondjaira lettek bízva, hogy ő nyugodtan végezhesse a munkáját az anyaotthonban, miközben a férje Norvégiában harcol. Minden szempontból megfelelt a tökéletes anya és feleség ideáljának, bár az anyasági érdemkeresztet még nem érdemelte ki.

– Akárhogy is, végső soron született egy gyermeke. Gyönyörű kék szemmel – jegyezte meg Hannah halkan.

Gerda rosszallóan felhorkantott, mire Hannah sóhajtott egyet. Egyáltalán miért ment bele ebbe a vitába? Az égvilágon semmi értelme. A nővéreknek nem volt véleménye, és ha mégis megesett, akkor sem volt rá kíváncsi sem az orvos, sem a felettes. Hannah-nak sem hatalma, sem választása nem volt az adott helyzetben, de ha lett volna, akkor sem tudta volna egymaga megváltoztatni a fennálló rendszert, amiben jelenleg élniük kell. Egyszerűen elvárás volt, hogy az ember a tökéletességre törekedjen, s mindenekelőtt kérdés nélkül engedelmeskedjen. A babáról végül is gondoskodni fognak, és ki tudja, talán jobb nevelőszülőkhöz kerül, mint a buzgó SS-tiszt és a drágalátos felesége.

Hannah újabb sóhajjal meredt a sötét éjszakába, majd Gerdával együtt csendben hallgatták a nyárfák között osonó szél susogását. Hannah egyáltalán nem találta megnyugtatónak a hangot, sőt inkább fenyegető volt, mint egy alattomos pletyka duruzsolása, vagy a veszélyre figyelmeztető halk suttogás. Amikor ’36-ban Berlinből a Heim Hochlandba érkezett, eleinte élvezte a vidéki nyugalmat és csendet, és persze a Lebensborn-program anyaotthonában nyújtott luxust és kényelmet, mely mind a bentlakókat, mind pedig a dolgozókat állítólag megillette: a szép ágyneműt és a puha ágyat, a bőséges étkezéseket és a kellemes estéket zongoraszó és a tűz ropogása mellett. Könnyű lesz az élet, gondolta, és micsoda változás lesz ez!

Ahogy azonban telt-múlt az idő, új törvények léptek életbe, kitört a háború, és ő egyre inkább valami különös nyugtalanságot érzett, az aggodalom is mind jobban mardosta, ezen a több mint kielégítő körülmények mit sem segítettek. Pedig mosolygó kisbabák, elégedett és boldog kismamák vették körül, remek ételeket ehetett. Mégis mi állt volna a boldogsága útjába? Hannah ennek ellenére egyre kevésbé találta a helyét, nem lelte örömét sem a munkában, sem az áhított könnyű életben. Az otthonba már nemcsak kismamák érkeztek, hanem szőke, sápadt kisgyerekek is, akik nem beszéltek németül, és folyton az anyjuk után sírtak. Hannah éjszakánként vigasztalta őket, a fejüket simogatta, s közben igyekezett nem gondolni arra, hogy vajon hogyan és miért kerültek ide.

– Jelentened kell, azt tudod – közölte Gerda. – Bajba kerülsz, ha nem teszed.

Hannah a parázsló csikket a fekete víztükör felé pöccintette, mely opálosnak és feneketlennek tűnt a sötétben.

– Már megtettem – válaszolta a bűntudat fájdalmával a hangjában, mert természetesen a kicsi születését követően azonnal kitöltötte a nyomtatványt. Kötelezték rá. Kapaszkodott a reménybe, hogy egy napon a fiúra talán szebb élet várhat.

Némán sarkon fordult, s elindult vissza az épületbe, melynek tágas, üres terei most békésnek tűntek.

– Stern nővér! – kilátott fel éles és határozott hangon az otthon igazgatónője, aki ugyanazzal a hanghordozással utasított rendre egy engedetlen gyereket, mint ahogy egy szakképzett nővért szólított meg. Határozott léptekkel indult el Hannah felé, és közben összepréselte az ajkát, mint aki elégedetlen valamivel.

– Parancsoljon, asszonyom – húzta ki magát Hannah, a sarkait összezárta, az állát felszegte.

– Távirat érkezett Berlinből az ön számára. Igen szokatlan – állapította meg az igazgatónő kék szemével hunyorogva, majd rosszalló tekintettel tetőtől talpig végigmérte Hannah-t, mintha hibát keresne benne.

Hannah harminckettőben szerezte meg a nővéri szakképesítést, pont egy évvel azelőtt, hogy a nácik a tananyagot megváltoztatva átszervezték a nővérképzést, mert ennek a szakterületnek is illeszkedni kellett a dogmáikhoz a faji tisztaságról és a higiéniáról. Hannah tisztában volt vele, hogy nem ő a tökéletes náci nővér az igazgatónő szemében, ellentétben az elvakult Brown nővérekkel, akiket maga a rezsim választott és képzett ki a feladatra, s hűségesen és odaadóan szolgálták a Führerüket. Hannah-nak megvolt mindenről a maga véleménye, amit persze megtartott magának, őszinte és tiszta volt a tekintete, határozott a fellépése, ami ebben a világban nem sok jót jelentett.

Négy éve szolgált a Heim Hochlandban, de még mindig alig osztott meg bármit az életéről, s ha kérdezték is, szűkszavúan válaszolt. Táviratot csak a fontos személyek kaptak, a másik lehetőség pedig az volt, hogy bajt jelent. Hannah biztosra vette, hogy az igazgatónő az utóbbi lehetőségre szavaz, s kétségkívül alig várja, hogy titkos reménye beteljesedjen, miszerint lecseréli őt végre valakire, aki komolyabban veszi a nemzeti érzelmeket, és lelkesebbnek mutatkozik e téren.

– Köszönöm – mondta felemelve a kezét.

Az igazgatónő néhány másodperc feszült várakozás után átnyújtotta a táviratot, majd karba tett kézzel várta, hogy Hannah kinyissa. Hannah tisztában volt vele, hogy nem sétálhat el anélkül, hogy a titokzatos levél tartalmát a felettesének megmutatná.

Hannah kissé elfordult, miközben a körmével felhasította a borítékot, s mindvégig igyekezett úgy tartani a vékony papírlapot, hogy elrejtse az idős nő kíváncsi tekintete elől.

– Nos? – kérdezte az igazgatónő, miután Hannah gyorsan átfutotta a pár soros üzenetet. – Valami vészhelyzet?

– Berlinbe hívtak – felelte jelentőségteljesen Hannah, és ahogy a szavakat kiejtette, sokkal fontosabbnak hangzott az ügy, mint amilyen valójában volt, de Hannah szándékosan tette, s nagy élvezettel nyugtázta a bosszúsan hunyorgó igazgatónő elfojtott döbbenetéből fakadó, alig hallható sóhajt. Szemlátomást nem volt ínyére, ha meglepetést okoztak neki.

– Berlinbe hívták – ismételte hűvösen. – És ez mit jelentsen?

Vajon mi jár az igazgatónő fejében, gondolta Hannah keserű félmosollyal, talán arra gondol, hogy a Prinz Albert Strasse-i Gestapónak kell jelentést tennie, s azt hiszi, hogy emiatt reszketek a félelemtől? Minden valószínűség szerint ilyesmit remélt. Mindig is tudtam, hogy Stern nővér gyanús, látni lehetett, hogy a Hitler-köszöntése kissé lassú volt és pontatlan.

– A fivérem az Abwehr tisztje – magyarázta Hannah. Georg Strasser a háború kezdetén, a katonai pályafutás befejeztével a hírszerzéshez került. – Természetesen erről nem szoktam beszélni. Arra kér, hogy haladéktalanul utazzak Berlinbe, mert szüksége van rám.

Az igazgatónő hunyorogva kinyújtotta Hannah felé a kezét, ő pedig átadta neki a táviratot. A pár sorban pontosan az állt, amit elmondott; Georg arra kérte, hogy amint lehetséges, látogassa meg. Azt írta, hogy a vonatjegyet elküldi postán. Semmi magyarázkodás, semmi bocsánatkérés, de miért is volna rá szükség? Az egyetlen ok, amiért Hannah a Heim Hochlandban dolgozott, hogy egyáltalán nővér lehetett, a bátyja volt. Pontosabban a féltestvére, de ezt az információt esze ágában sem volt megosztani a morcos igazgatónővel.

– Berlinbe – ismételte az most már inkább bosszúsan, semmint gyanakvón. – És semmi magyarázat, hogy mégis milyen okból? Szükség van itt önre, Stern nővér! Várja a kötelesség!

– Ha úgy gondolja, hogy ne tegyek eleget a bátyám kérésének… – Hannah egy gyors mozdulattal visszatette a táviratot a borítékba.

– A bátyja kérésének bizonyára semmi köze az őrnagyi pozíciójához.

Hannah nem szólt egy szót sem. Ő is biztosra vette, hogy Georg elég hivatalosnak tűnő üzenetének nincs köze a hírszerzési munkájához, de ezt nem akarta az igazgatónő tudtára adni. Hadd tapogatózzon a sötétben a szigorú tekintetével!

– Nagyon kellemetlen ez nekünk itt, a Heim Hochlandban, Stern nővér – folytatta a nő. – Szükség van a munkájára, a kötelességei teljesítésére.

Hannah lehajtotta a fejét, de csak annyira, amennyire a helyzet megkívánta. Mindketten tisztában voltak vele, hogy az igazgató nem utasíthatja vissza egy tiszt kérését.

– Értem, asszonyom.

– Jól van. – sziszegett a nő bosszúsan a foga közt. – Válaszoljon neki! Amúgy sem annyira fontos a személye!

Hannah köszönetképp bólintott, és éppen indulóban volt, de megtorpant, újra a nő felé fordult.

– Asszonyom! A kisfiú, aki ma reggel született… Elsa Werling gyermeke…

– Mi van vele, Stern nővér? – kérdezte baljós hangon az igazgatónő, de Hannah mégis folytatta, mert nagyobb erő hajtotta, mint az önvédelem.

– Teljes mértékben egészséges, kivéve a szájpadláshasadékot, de azt könnyedén orvosolni lehet egy műtéttel pár hónapos korában. Tudta? Teljesen rendbe lehet hozni.

– Ön orvos, Stern nővér? – kérdezte gúnyos hangon a nő. – Nem is tudtam, hogy előléptették.

Hannah állta a nő kihívó tekintetét.

– A műtéti eljárás közismert. Rutinbeavatkozásnak számít…

– …az a gyerek nem az ön gondja – vágott közbe határozottan a nő.

– Hova kerül majd a baba? – folytatta Hannah a kérdezősködést, mert úgy érezte, tudnia kell. – Árvaházba?

– Igen – vágta rá kisvártatva összepréselt ajkakkal az igazgatónő. – Egy árvaházba, ahol megfelelően gondoskodnak majd róla, Stern nővér, efelől semmi kétsége ne legyen! Beláthatja, hogy egy SS-tiszt családjához így nem kerülhet.

Hannah kelletlenül bólintott, majd miután az igazgatónő elbocsátotta, lassan felment a szobájába az emeletre. A bölcsődék és hálótermek feletti szinten volt a padlásszoba, melyben lakott, egy egyszemélyes ággyal, egy fiókos szekrénnyel és egy mosdóállvánnyal volt felszerelve, semmi egyébbel. Hannah-nak azonban bőven elég volt ennyi is, mert élvezte az itt töltött időt, és a munkáját is szerette. Most azonban megkönnyebbült, hogy nemsoká elhagyhatja az otthont, az egyre erősebb nyugtalanságot, amit ezen a helyen érzett. Nem csoda, hiszen a sunyi tekintetű Brown nővérek és az önelégült igazgatónő folyton őt lesték és figyelték, mintha azt várnák, mikor vét egy hibát végre.

Arra is kíváncsi volt, hogy mit akarhat a bátyja. Georg elintézte, hogy munkát kapjon az otthonban, de az elmúlt négy évben egyszer sem lépett vele kapcsolatba, bár Hannah nem is számított volna rá, hogy megkeresi. Georg a kezdettől fogva világosan megmondta, hogy a kettejük viszonyának a kötelességtudat a mozgatórugója. A szeretet vagy a kötődés semmiféle jelét nem mutatta. Tulajdonképpen tíz évvel ezelőtt találkoztak először, amikor Hannah tizennyolc éves lett, s a temetőben bőrig ázva megtörten végignézte, ahogy az édesapjuk koporsóját leeresztik a földbe. Georg negyvenéves érett férfi volt. Egyszer csak odalépett hozzá, miközben a vállán csurgott végig az esővíz.

– Te vagy Hannah, ugye? – mondta egykedvűen, s a hangja nem sok kedvességet rejtett. – Apa lánya.

Apa törvénytelen lánya, helyesbített magában Hannah, és közben hálás volt, amiért Georg túlságosan is úriembernek bizonyult ahhoz, hogy kimondja a mindkettőjük számára nyilvánvaló helyzetet. Ők, a törvényes gyermekek, hárman voltak testvérek, de Georg két bátyja már nem élt, meghaltak egy sáros lövészárokban Franciaországban. Georg szótlanul végigmérte egyetlen életben maradt testvérét, aki éppen ott állt előtte.

Hannah is csendesen bámulta, hiszen soha nem látta, leszámítva a futó pillantást, melyet egyszer a Tiergartenben vetett rá, amikor még csak tíz- vagy tizenegy éves volt, és úgy követte Georgot és a boldog családját, mint a koldus, aki pár kenyérmorzsáért könyörög.

De attól a naptól fogva, hogy kilencszázharmincban találkoztak a temetésen, Georg eldöntötte, hogy törődik a húga életével. Önhatalmúlag megszervezte, majd kifizette a nővérképzést a Chariténél. Nem kérdezte meg, hogy Hannah-nak mi erről a véleménye, vagy esetleg más tervei lennének. Hannah olykor eltöprengett rajta, hogy vajon mit válaszolt volna Georg, ha közli vele, hogy titkárnőnek vagy tanítónőnek tanulna, vagy esetleg akár operaénekes szeretne lenni. Minden bizonnyal az orrlyuka kitágult volna, s ajkát összepréselve közölte volna, hogy ez lehetetlen. Amiben természetesen igaza is lett volna.

Hannah kilátástalan helyzete akkoriban nem tette lehetővé, hogy egy szívből jövő köszönömöt leszámítva bármi mást mondjon Georgnak. A bátyja a megmentője volt, és ajándék lónak, ugye, ne nézd a fogát.

És Georg a maga módján igenis nagylelkű volt, bár olyan vonakodva ajánlotta fel a segítségét, hogy az néha inkább fukarságnak tűnt, mintsem önzetlen nagyvonalúságnak, és soha nem tett semmit a kapcsolatuk elmélyülése érdekében. Bő egy évtized alatt csak néhányszor találkoztak rövid időre.

Hannah sosem kapott meghívást a Strasser-házba, Georg nem mutatta be a feleségének sem, aki Hannah emlékeiben egy fehér szaténruhában suhanó alakként élt, mert egyszer látta, amint sietve beszáll egy autóba. Fényes haja lobogott a szélben, az ajkán piros rúzs, és smink keretezte sötét szemét és színezte sápadt arcbőrét. Hannah soha nem volt része a bátyja életének. Jelentőségteljes, szeretetteljes dolgok nem történtek velük soha, semmi igazi nem volt soha kettejük között. Most mégis magához hívatja a grunewaldi impozáns otthonába. Mégis miért?

Hamarosan kiderül, gondolta Hannah, miközben a szobájába ért. Kibújt az egyenruhából, és felhúzta a hálóinget. Az itt töltött három év alatt, ha mást nem is, azt megtanulta, hogy a kíváncsiskodás nem vezet jóra. Ha az ember nem akarja hallani a választ, kérdéseket sem érdemes feltennie. Jobb a békesség. Volt még pár dolog, amit semmilyen körülmények között nem tett; nem motyogott az orra alatt, nem nyilvánított véleményt szemforgatással, gyakorlatilag viccelődni sem szeretett, és még a kétkedő tekintetet is kerülte. Tilos volt minden olyan viselkedés tulajdonképpen, amitől egy buzgó nővér vagy lelkes tiszt megkérdőjelezhetné a lojalitását.

Ezt a leckét tulajdonképpen már gyerekként belenevelték. Neukölln utcáin és piszkos bérházaiban ezek alapszabályok voltak, de itt, a Heim Hochlandban váltak kőbe vésett törvénnyé. „Ne üsd bele az orrod más dolgába!” „Maradj csendben, csak végezd a munkád!” És Hannah betartotta az íratlan törvényt, hogy elkerülje a bajt. Ahogy a régi szomszéd, Hilde mondta volna, bármit, csak hagyjanak békén.

Gyorsan megmosta a fogát, a kancsóból vizet töltött a kezébe, és leöblítette az arcát. Kibontotta feltűzött haját, majd bebújt a jéghideg ágyba.

Kibámult az ablakon, s a csillagos égbolt egy darabkáját nézte, melyet az ablak kerete úgy vett körbe, mintha egy kép lett volna, s megpróbált nem vacogni a hidegben. Elkalandozott, de nem a féltestvérére gondolt, vagy a váratlan üzenetre, hanem egy kisfiúra, akinek a nevét sem tudta, s arra a tágra nyílt kék szempárra, ahogy pislogás nélkül a szemébe nézett. Mintha a lelkébe látna.

Lehunyta a szemét, már nem látta a darabka eget, elaltatta magát.