KAZANLÁR ÁMINOLLAH EMIL

Claude-Adrien

HELVÉTIUS

élete és munkássága

© Kazanlár Áminollah Emil, 2013

Borítóterv: Papp Norbert

Sajtó alá rendezte: Kovács Attila Zoltán

© Tarandus Kiadó, 2013

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvenötödik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Univerzum-Könyv Bt.

Nyomdai kivitelezés: D-Plus Kft.

Felelős vezető: Németh László

A digitális kiadás műszaki szerkesztője Székffy Tamás

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-615-5261-44-2

EPUB ISBN 978-615-5261-45-9

A szenzualizmus Helvétius által kapja meg sajátosan francia jellegét

A XVIII. században, a felvilágosodás és az enciklopédia születése érájában a racionális szenzualista szabadgondolkodás Helvétius által kapja meg sajátosan francia jellegét. Az angol filozófussal, Locke-kal ellentétben – noha fejtegetéseinek egyik leglényegesebb kiindulópontja éppen a locke-i szenzualista neveléselmélet – Helvétius, akinek filozófiája voltaképpen társadalomfilozófia, bölcseletét közvetlenül a társadalomra vonatkoztatja. „A Szellemről” (1758) és „Az emberről” (1772) c. műveiben olyan nézeteket fejt ki, amelyek nem csupán a katolikus és egyéb vallási tanításokkal, dogmákkal és az egyház politikai hatalmával álltak szemben, de egyben minden olvasót meggyőztek arról, hogy Franciaország fennálló, abszolút monarchikus kormányzati és politikai rendjét gyökeresen meg kell változtatni. Bizonyára első könyvének, a „De l’Esprit”-nek (A Szellemről) megjelenésekor is a mű III. értekezésének XVIII. fejezete, „A despotizmus elleni vád” (Procés du despotisme) volt az egyik döntő ok, amiért a művet máglyán való megégetésre ítélték.

Locke szenzualizmusából kiindulva Helvétius elutasítja a lélek idealista-vallási felfogását. A lélek, az elme szerinte testi jelenség. „Az elme – írja – csupán szerzett birtokunk. Aki a természet puszta ajándékának tekinti, mintha sajátos alkat következménye lenne anélkül, hogy meg tudná nevezni azt a szervet, amelyik létrehozza, rejtett tulajdonságokat akar ismét becsempészni a filozófiába. Annyi ez, mint hinni bizonyíték nélkül. Felelőtlen ítélet az ilyen.”{1} Helvétius tehát a gondolkodást anyagi természetűnek tekinti, és az emberben nem tételez fel semmiféle immateriális lelket. Az ember értelmi képességeit vizsgálva megállapítja, hogy akárcsak az állatok, rendelkezik a fizikai érzékenység tulajdonságával és ennek révén keletkeznek érzetei, memóriája és gondolkodása. Az különbözteti meg az állatoktól, hogy van keze, és hogy a tökéletes végtag által értelme is tökéletesebb az állaténál. Persze Helvétius megfeledkezik a majom dupla előnyéről!

Miután az embert mint testi lényt vizsgálta, Helvétius azt kutatja, milyen viszonyban áll a többi emberrel, a társadalommal. Rámutat arra, hogy számára érzetei nem közömbösek, egyesek gyönyört, mások pedig fájdalmat jelentenek neki. E kétfajta érzésből fakad, hogy az embernél szükségletek, érdekek mutatkoznak.

Legeredetibb gondolatai az érdek problémájával kapcsolatosak. Szerinte a fizikai világ a mozgás törvényének van alávetve, az erkölcsi világ – azaz a társadalom – pedig az érdek törvényeinek engedelmeskedik. Helvétius szerint az érdek az a „hatalmas varázsló a földön, aki minden lény szemében megváltoztatja minden tárgy formáját”. Továbbá az érdekből fakadnak az emberek eltérő véleményei is, mert különböző érdekeikből adódóan más-más módon ítélkeznek. Mindenki azt tartja jónak, ami érdekeinek megfelel, és azt tekinti rossznak, ami azokkal ellentétben áll. Ez azonban nem csupán az egyénekre, hanem a különböző csoportokra is vonatkozik – írja Helvétius, és ezáltal elsőként közelíti meg a társadalmi osztályok fogalmát, gazdasági alapjait. Kétségtelen, hogy a XVIII. századi francia materialisták közül Helvétius jutott a legközelebb a társadalmi jelenségek megértéséhez.

Claude-Adrien Helvétius felveti művében a kérdést, mit tekinthetünk igazán erényességnek? (A Szellemről, II. értekezés, XIV. fejezet, Éditions Sociales, Párizs, 1968, 103–112. o.) Az egyének vagy csoportok eltérő erkölcsi álláspontját kell talán alapul vennünk? A feltett kérdés megválaszolása közben két olyan helytelen etikai felfogást bírál, amelyek egymással szemben állnak. Közülük az egyik szerint a morál abszolút, örök és természetfeletti eredetű. A másik szerint az erény egy teljesen önkényes dolog, mivel a történelem tanúsága szerint a különböző korok népeinél mindig teljesen eltérő erkölcsiséggel találkozunk. Helvétius mindkét felfogást elutasítja, és azt mondja, hogy a valódi erényt az olyan cselekedet testesíti meg, amely a nemzet, a köz érdekének hordozója. Így az erkölcsöt világi alapból vezeti le, és ezáltal álláspontja a feudális egyházi és mindenfajta vallási ideológia megtagadását jelenti. Ezért történt az, hogy egyetlen, életében közzétett művének, a „De l’Esprit”-nek (A Szellemről) megjelenésékor az egyébként egymással hadiállapotban és harcban lévő jezsuiták és janzenisták tábora egyaránt támadta Helvétiust, ha kellett, még közös erővel is. Nem véletlen, hogy mind az egyházi, mind a világi feudális erők a leghatározottabban léptek fel első művének gondolatai ellen. Alaposan felvértezett, felfegyverzett ellenség ellen kellett harcba szállniuk, hiszen alapműveltségét Helvétius nem is a világi oktatóknál szerezte, hanem éppen a leghatékonyabb pedagógiai tekintélynek örvendő jezsuita atyáknál. A Nantes-i Ediktum (1598) visszavonásától (1685) egészen a francia forradalomig, Franciaországban a protestantizmustól megvonták hivatalos létjogosultságát, így az ország XIV. Lajos uralmától kezdve az ellenreformáció egyik bástyája lett. Nos, Helvétius családja, jóllehet Claude-Adrien születésekor már katolikus család volt, de csupán katolicizált, illetve rekatolicizált. Az intoleráns Napkirály uralma alatt az eredetileg protestáns család Hollandiába menekült és csak később tért vissza Franciaországba. Ezt a családi „múltat” is nyilván a materialista filozófus rovására írta az az egyház, amelynek tanait Helvétius – mint valami bumerángot – ilyen hatékonyan a vallásos ideológia ellen fordította. Többek között ezért is célszerű röviden visszapillantani Helvétius életrajzának egyes szakaszaira.

A jezsuiták növendéke, a jogtudomány hallgatója

Claude-Adrien Helvétius 1715-ben született Párizsban. Családja a nagyburzsoázia soraiból való és a Platinátusból származott. Vezetéknevük eredetileg Schweitzer volt. Helvétius apja a király orvosa, nagyapja és dédapja is az volt. A protestánsüldözés elől menekült Hollandiába a dédapja, titkos gyógyfüvekkel olyan hírnevet szerzett, hogy udvari orvos lett belőle. Fia átjött Párizsba a gyógyfüvekkel, ahol éppen vérhasjárvány volt, és egyedül ő tudta megállítani. Amikor a trónörököst is kigyógyította, ezer aranyat kapott XIV. Lajostól és erős parancsot, hogy árulja el a titkot. Azóta ipekakuánával – ezzel az amerikai indiánoktól származó orvossággal – gyógyítják a vérhast, és a holland orvos az udvar büszkesége lett. A család elnevezi Papa Ipena-nak. XV. Lajost Papa Ipena fia gyógyítja, Maria Lezinska királyné első orvosaként. 1728-ban nyerte el a kinevezést, és már azt sem tudja, hová tegye a sok pénzét.

Claude-Adrien édesanyjáról annyit tudunk, hogy anyai nagybátyja az adóbérlők hivatalának volt igazgatója Caen-ban.

Helvétius iskolai és középiskolai tanulmányait a Louis-le-Grand kollégiumban végzi, tanárai a jezsuita atyák. „E nevelők despotizmusa” terhére van. Hálás viszont retorikatanárának, a híres Poré atyának, aki egykor a fiatal Arouet-nak, a későbbi Voltaire-nek is tanára volt, amiért ösztönzi az irodalom iránti érdeklődését, vonzalmát. Életre szóló esemény volt számára – mint akkoriban sok más leendő filozófus számára – Locke-nak „felfedezése”. Ez Helvétius kamaszkorának legnagyobb szellemi élménye. A „Tanulmány az emberi értelemről” olvasása „forradalmasítja” gondolatait, s később így ír erről: „Locke által a régi ember léte megszűnik és megszületik az az új ember, aki az igazság felé tart.” (Helvétius feljegyzései – Notes de la main d’Helvétius, Albert Keim szerkesztésében és gondozásában jelent meg Párizsban, 1907-ben, 5. o.)

Jean-François Saint-Lambert márki (1706–1803), költő, az enciklopédisták barátja és Helvétius első életrajzírója, aki személyes jó barátja volt, azt írja, hogy Claude-Adrien azért, hogy tovább táplálja a „Locke által inspirált filozófiai szellemet”, nekilátott a jogtudomány tanulmányozásának, majd elsajátításának.

„Ettől fogva kutatni kezdte a törvények összefüggését a természettel és az emberek boldogságával” – írja Saint-Lambert Helvétius összes művének közzétételekor, a Didot kiadó gondozásában megjelenő kötet 8. oldalán (Párizs, 1795).

Jogi tanulmányainak befejeztével Claude-Adrien Caen-ba megy, ahol meglátogatja anyai nagybátyját, d’Armencourt-t, a caen-i adóbérlők hivatalának igazgatóját. Ő is hivatalt szeretne, hasonlót nagybátyjáéhoz, természetesen szülei sugallatára. E tervről édesapja már a királynénak is említést tett.

A főadóbérlői hivatal a XVIII. századi Franciaországban az egyik legelőnyösebb, legtöbb anyagi privilégiumot jelentő hivatal volt. Jean Jaurés Histoire Socialiste c. művének I. kötete 40. oldalán így ír a XVIII. századi francia adóbérlőkről és általában az Ancien Régime (régi rendszer) fináncburzsoáziájáról: „Hibrid társadalmi erő volt ez az Ancien Régime és az új kapitalizmus kereszteződési pontján.” Albert Soboul, francia újkori történész pedig ezt írja („Classes et luttes de classes sous la Révolution francaise”, Osztályok és osztályharc a francia forradalom idején c. tanulmányában. La Pensée, 1954): „A fináncburzsoázia soraiban ott álltak először is a főadóbérlők (fermiers généraux), a hadsereg ellátmányozói, a privilegizált finánctársaságok legfőbb részvénytársai, a Compagnie des Indes (a Gyarmati Kereskedelmi Társaság) vagy a Caisse d’Escompte (a bankok). A főadóbérlők, akik nélkülözhetetlen szerepet töltöttek be a monarchia és az adózó tömegek között, erős elkötelezettei voltak az Ancien Régime kormányzati rendszerének.” Soboul a továbbiakban azt is megjegyzi, hogy a főadóbérlők amellett, hogy volt hivataluk, tőkéjüket befektethették – és be is fektették – ipari vállalkozásokba, és példaként felhozza, hogy Dupin de Ranceuil főadóbérlő Chateauroux-ban alapít manufaktúrát, Helvétius pedig – akinek szintén sikerül megszerezni e tisztséget – Voré-ban létesít kézműipari gyárat.

A főadóbérlő és a filozófusok tanítványa

Hála a királyné által biztosított protekciónak, Helvétius doktor és felesége, akiket állandóan fiuk jövője foglalkoztatott, az akkor csupán 23 éves Claude-Adrien, megkapták, azaz megvásárolták az adóbérlői hivatalt. Így lett a fiatal Helvétius „fermier général”. Később az a Helvétius, aki már csakis az igazság ügyét óhajtotta szolgálni, fájlalta szülei ambícióját, és e korábbi döntésük, amely jóllehet az ő jólétét szolgálta, összeegyeztethetetlenné vált elveivel. Pedig forradalmár filozófusi formációjának alapkövét ugyancsak édesapjának köszönhette. Az idősebb Helvétius ugyanis egyik Voltaire-hez írott levelében arra kérte a híres filozófust, hogy vállalja Claude-Adrien eszmei továbbképzését, levelezzen és folytasson eszmecserét vele. Természetes, hogy Claude-Adrien rengeteget köszönhetett a Voltaire-rel történt levelezésnek, annak, hogy felfedhette a „Filozófiai Lexikon” szerzőjének John Locke művei olvasása közben felmerülő nehézségeit, valamint azt, hogy az „Epitre sur l’amour de l’étude” (Levél a tanulás imádatáról) c. művének közzétételét érlelgette (l. Oeuvres Complétes de Voltaire: Correspondance, Voltaire összes művei, Levelezés, Párizs, 1825–1832, 1738. augusztus 10-i és szeptember 11-i levelek). Claude-Adrien azzal igyekezett jó benyomást tenni Voltaire-re, hogy már levelezésük elején kijelentette: „az adóbérlői munkakör betöltése” nem hagy számára elég időt a studírozásra. Voltaire válaszában azzal korholta, hogy emlékeztette, Atticus szintén „adóbérlő” volt. „Folytassa hát, Atticus!” – írta neki 1739. február 25-i levelében (Voltaire levelezése, l. fent). A tanítvány megfogadta a mester tanácsát. Helvétius feladatát kétségtelen lelkesedéssel látta el: 1739-től 1751-ig az Almanach Royal (Királyi Almanach) említést tesz különböző bizottságokról, amelyek igénybe vették szolgálatait; e jelentésekből derül ki, hogy főnökei meg voltak elégedve munkájával, példának okáért 1750-ben és 1751-ben az adóbérlők legfontosabb és legbizalmasabb tagjának nevezték ki.

Midőn Helvétius „fermier général”-ként teljesített szolgálatot, a pénzügyi főellenőr, „controleur général des finances” először Philibert Orry, majd 1745-től De Machault d’Arnouville volt. A pénzügyi főellenőr minden évben kiválasztott néhányat legjobb adóbérlői közül, hogy utazzák be az ország megyéit és inspiciálják a Pénzügyi Társaság (Compagnie des Finances) helyi kirendeltjeit. Nehéz feladat volt ez a fiatal adóbérlő számára, nem csupán az ország pénzügyi és gazdasági, de még mezőgazdasági helyzetének is részletes és alapos ismeretét igényelte. Lelkiismeretes szorgalma jutalmaként Helvétiusra hárult e kitüntető feladat. Még a Pénzügyi Társaság nagy és kis adminisztrátorainak magatartása után is neki kellett érdeklődnie, továbbá életmódjukról és arról, hogy rangjuknak és beosztásuknak megfelelően műveltek és bölcsek voltak-e, szorgalmasak, szociábilisak, hogy elég gyorsan tudtak-e intézkedni munkakörük ellátásában; vagy hogy éppen büszkék voltak-e, vagy gőgösek, arrogánsak, forrófejűek, hívei a pazarlásnak és a szerencsejátékoknak; nős emberek voltak-e vagy sem, hogy foglalkoztak-e üzlettel vagy sem stb. Helvétius számára lehetett volna ez csupán amolyan kimerítő feladat, mint az intendánsoké, amit legjobb minél gyorsabban és minél egyszerűbben letudni. De ő, noha napjai gyakran fáradságosan, a feladatok megoldásával teltek, képes volt ezeket a feladatokat is a maga hasznára fordítani. Amikor revizori munkája közben Helvétiust éppen Bordeaux-ba vezette útja – és ez gyakorta előfordult –, mindig abban lelte örömét, hogy ellátogatott Montesquieu-höz La Bréde-be.

Montesquieu, jóllehet huszonhat évvel volt idősebb Helvétiusnál – a „Perzsa levelek” akkor jelent meg Amszterdamban, amikor Helvétius még csak hatesztendős volt –, mégis kikérte Helvétius véleményét új kéziratáról, amelynek a jog és a politika vizsgálata volt a tárgya. A társadalom és a kormányzat összefüggéseit kutatta benne a szerző, ezúttal nem a tőle megszokott ironikus, hanem magasztos hangvételben. Helvétiusra bizonyára nagy hatást gyakorolt a mű a szerző politikai szabadságról formált véleménye miatt. Mindemellett azt tanácsolta Montesquieu-nek, hogy ne adassa ki a művét, hanem előbb mutassa meg Saurinnek. (Helvétius 1000 écu éves életjáradékot adományozott Saurinnek saját vagyonából, hogy idejét teljesen az irodalomnak szentelhesse.) Saurin véleménye megegyezett Helvétiuséval. Szerencsére Montesquieu nem fogadta meg tanácsukat, és 1748-ban megjelent a „Törvények Szelleme”. Egy dátum nélküli levelében Helvétius ezt írta a „Törvények Szelleméről” Montesquieu-nek: „Látom Önt, akárcsak Milton hősét, amint éppen vergődik a káosz kellős közepén… Ön az előítélettel komponál, akárcsak valami fiatalember, aki éppen bejutott a nagyvilágba… Önt elbűvölte az angol kormányzat példája.” („Je vous vois, comme le héros de Milton, pataugeant au milieu du chaos… Vous composez avec le préjugé, comme un jeune homme, en train dans le monde… L’exemple de gouvernement anglais vous a séduit.” – In: Jan Cumming: Helvétius, London, 1966, 31. o.) Noha Helvétius kritikája nélkülözte az érettséget, mégis tartalmazta annak az egyetlen műnek a csíráját, amelyet még élete folyamán közzétehetett. Úgy vélte, hogy mielőtt Montesquieu szemügyre venné a törvényhozást, magát az embert, mint olyat kellene tanulmányoznia, továbbá az embert a saját országa törvényeinek viszonylatában, amelyeknek köteles engedelmeskedni, és amelyektől függ. A törvények szelleme, vélte Helvétius, a valóságban a gondolkodás törvényeinek van alárendelve.

Délkelet-Franciaországba, az Aranypartra (Cote d’Or) történt utazásai során Helvétius megismerkedett Bufonnal, akinek később gyakran volt a vendége. Buffon ekkor gyűjtötte természettörténetének anyagát. 1742-ben együttműködött Daubentonnal, aki akárcsak maga Buffon, montbard-i születésű volt. Helvétius Daubentonban, akárcsak Buffonban a haladó ellenállót látta a jezsuiták iskoláinak klasszicizmusával, valamint a Sorbonne skolasztikájával szemben. Az „Histoire naturelle, générale et particuliére, avec la description du cabinet du Roi” (Általános és egyedi természettörténet, a király természettárlatának leírásával) 1749-ben nem csupán az emberek tudományos ismereteit gyarapította, hanem egyben felkavarta, mint annyi más mű ebben az időben, a divatjamúlt vallási tekintélyt.

Kétségtelen, hogy mind Voltaire Cirey-ben, mind Montesquieu La Bréde-ben, mint Buffon Montbard-ban csakugyan erősen befolyásolták az erre amúgy is hajlamos Helvétiust zarándoklatai során, a felvilágosodás ügyének továbbvitele irányában. De Helvétius nem egyedül utazott. Útitársa volt gyakran César Chesneau, sieur Du Marsais (Du Marsais munkásságának ismertetése az Enciklopédia 1757-es kiadású VII. kötetében olvasható), aki filozófiai gondolkodását illetően liberális volt, politikai állásfoglalását tekintve pedig republikánus. Nincs kizárva, hogy toleranciája és liberalizmusa az oratoriánusoknál töltött ifjúkorának következményei. Az is lehetséges, hogy a nemes tulajdonságok a nevelés terén végzett elméleti és gyakorlati munka során alakultak ki benne. Tanulmányai, az „Exposition d’une méthode raisonnée pour apprendre la langue latine” (A latin nyelv elsajátításának racionális módszere) 1722, valamint remekműve, a „Traité des Tropes (Tanulmány a trópusokról) 1730, amely könyveket Condillac a pármai főherceg oktatásához tankönyvnek használt, Du Marsais oktatói gyakorlatának eredményeként születtek.

Kétségtelen, hogy Du Marsais és Helvétius eszmecseréinek tárgya együtt megtett utazásaik során nemegyszer a nevelés problematikája volt. Du Marsais bizonyára nem hétköznapi pedagógus lehetett, hiszen őt bízták meg az „Education” (Nevelés) címszó megírásával az Enciklopédia számára (1755). Du Marsais hitt abban, hogy a nevelés – a táplálás, gondozás, valamint a gyermekek oktatása – eredménye lehet csak a testi egészség, a gondolkodás edzése, valamint a szociális jó tulajdonságnak kifejlesztése. Mind a tanároknak, mind a szülőknek – mondta – rá kell jönniük arra, hogy tévedés a gyermek hajlamainak erőltetése, noha egyben a céltalanságot is el kell kerülni. Nehéz dolog vezetni a gyerekeket és tanácsot adni nekik útjuk megválasztásában. E választáson áll vagy bukik Du Marsais szerint további életük boldogsága vagy boldogtalansága. Du Marsais-t minden bizonnyal az vezette erre az eredményre, hogy akkoriban más szerzők gyakran vontak párhuzamot – keresve az analógiát – a növénytermesztés és a gyermeknevelés folyamatai között. Az oktatónak képesnek kell lennie arra, hogy meggyőzze tanítványát arról, hogy kövesse őt anélkül, hogy erőszakhoz folyamodna. Úgy szintén azt is tudnia kell, hogy pontosan hol és mikor adhatja elő hatékonyan a leckét, anélkül azonban, hogy az leckének hatna. Ebből kifolyólag a pedagógus megválasztásakor, annak, aki választ, előnyben kell részesítenie a nagy intellektusú pedagógussal szemben azt, aki ugyan kevesebb tudással rendelkezik, de kedves természetű, türelmes, rugalmas és diszkrét. A tudás az elsajátítható, de a jó tanításhoz szükséges az értelem, a megértés. Du Marsais fontosnak tartotta, hogy a gyermekeknek némi anatómiai ismereteket is nyújtson a tanár, továbbá, hogy olyan hasznos tanácsokat adjon, amelyek segítenek a betegség elkerülésében és az egészség megóvásában. Az egészség a természet ajándéka, de azt csak mértékletes életmóddal lehet megfelelő állapotban megőrizni, mértékletes tornával, valamint a gyűlölködés és szenvedély elkerülésével, egyszóval a fiatalok számára magatartási elvként a mértékletességet ajánlotta mindenben. Arról nincs bizonyítékunk, hogy az ifjú Helvétius és Du Marsais e pontban is egyetértettek volna. De az nyilvánvaló, hogy Helvétius nagyon is osztotta Du Marsais azon véleményét, miszerint ahhoz, hogy komolyan sikerrel járjon az oktatás művészete, fontos, hogy a pedagógus az egyedi fogalmakból kiindulva jusson el az általánosig. Mielőtt a tanár „tíz”-ről beszélne, meg kell győződnie arról, hogy a gyerek tisztában van-e az „egy” fogalmával; mielőtt a hadseregről szólna, meg kell, hogy mutasson tanítványának egy katonát. Ezen elvek, valamint azon meggyőződése alapján, hogy a gyerek kíváncsiságát a tények által kell felcsigázni, inkább, mint idő előtti elméleti magyarázatokkal, Du Marsais írt egy művet, amely sajnos időközben elveszett, csak az Enciklopédia tanúskodik róla, amelynek segítségével úgy remélte, hogy néhány hasznos és igaz fogalmat nyújthat a gyerekeknek a művészetekről, a tudományról és a természetről. A legérdekesebb dolog ezzel a könyvvel kapcsolatban az volt, hogy magyarázó rajzokkal és képekkel volt ellátva. Ez volt az első illusztrált tankönyv.

Helvétius életművéből az derül ki, hogy Du Marsais tanításai közül leginkább a nevelés szociális összefüggéseire vonatkozó passzusai hatottak rá igazán: a jó oktatásban részesült és részesítő állam csakis jól kormányzott állam lehet, mivel törvényhozói elég korán megtanulták, milyen kötelességeik vannak, továbbá, ha minden egyes állampolgár mint a politikai testület egy-egy tagja felismeri, hogy mik állampolgári kötelességei. Így aztán felmerül annak szükségessége, hogy éppen úgy, ahogy vannak iskolák a vallási doktrínák oktatására a teológusok részére, úgy létesüljön olyan intézmény is, ahol határozottan azt oktatják, hogy milyennek kell lennie az államirányítás gyakorlatának, kötelezettségeinek és erényeinek. Csakis tudással, megértéssel, és kitartással nyújtott nevelés hatására válhat a gyerek nagy valószínűséggel családjának támaszává, valamint a társadalom hasznos és megbecsült tagjává.

Utazásai során Helvétiusnak erősen a tudatába vésődött Du Marsais azon elve, hogy minden állam csakis a saját oktatási rendszerének élvezheti hasznát.

Útjai során Helvétiusnak alkalma volt személyesen meggyőződnie a társadalmi igazságtalanságokról. Tudjuk, hogy Champagne és Bordelais megyékben tett szakmai útjai alatt erős érzelmi megrázkódtatások érték a parasztok elnyomott helyzete és nyomora láttán. A királyi hatóság képviselői általában korruptak voltak, kevéssé hatékonyak, leginkább állt ez a „fermiers généraux”-kra, a XVII. és XVIII. századi adóbérlőkre. Kizárólag pénzes zacskójuk gyarapodása foglalkoztatta őket. Nem egy közülük igyekezett Fouquet-nak, XIV. Lajos egykori korrupt pénzügyminiszterének anyagi sikereit utánozni, anélkül azonban, hogy egy Colbert végzetes leleplező vádjait elszenvedje. Minden anyagi sikere ellenére egy Josse van Rabais, akinek textil- és ruhanemű-manufaktúrája Abbeville-ben európai hírű volt, egy Samuel Bernard, aki vagyonát az ékszer-manufaktúrának köszönhette, egy Antoine Crozat, du Chátel márki, aki hajóspekulációinak köszönhetően Franciaország leggazdagabb kereskedőjévé vált, a Paris fivérek – Antoine, Claude, Joseph és Jean –, akik vagyonukat a hadsereg szállítóiként alapozták meg, egy olyan zseniális bankár, mint Beaujon vagy maga Helvétius, tehát a főadóbérlők, nagyon is drága árat fizettek életük derűs óráiért. Tudták, hogy közutálatnak és rossz hírnek örvendenek.

Noha egyes főadóbérlők esetenként meg is nyerték a súlyos adókat lerovó emberek szimpátiáját bőkezűségükkel és jóindulatukkal, mindez mégis keveset számított, hiszen nem ellensúlyozhatta a többség minden moralitást nélkülöző kizsákmányoló hírét. A kor legbőkezűbb, ha nem is a leggazdagabb főadóbérlőjének, Le Riche de la Popeliniére-nek emberbaráti gesztusai, akárcsak Helvétiuséi sem feledtethették például Michel Bouret-nak, Madame de Pompadour kegyencének szélsőséges kicsapongásait, vagy Machault d’Arnouville-ét és testvéréét, Bourat d’Erigny-ét. Helvétius csakugyan szembeszökő kivétel volt közöttük, Lotaringia sóbányáiban vagy Bordeaux környékének szőlőskertjeiben fiatal lelkesedése és jótékony cselekedetei esetenként szélsőségessé, a Monarchia számára veszélyessé váltak. Saint Lambert-ben olvashatjuk azt a történetet, amelyben Helvétius tiltakozást nyújt be a Pénzügyi Társasághoz a bordeaux-i túlzott boradó ellen. Az elutasító válasz Helvétiust annyira felháborította, hogy azt tanácsolta több szőlősgazdának, egyesüljenek, és ővele az élükön követeljék az igazságot, az igazságos adócsökkentést, sőt harcoljanak is érte a végrehajtókkal, ha kell, fegyverrel is. Szerencsére a szőlősgazdák nem követték a fiatalember tanácsát, ugyanis súlyos megtorlásokat vonhatott volna maga után az akció. Tény azonban, hogy Helvétius további szervezkedésének hatására a felsőbb hatóságok elengedték az adót.

Mivel szemtanúja volt az osztrák örökösödési háború okozta pénzügyi veszteségeknek, áldozatoknak, kétségtelen, hogy Helvétius már csodálkozni sem tudott az adóügyek romlásán. Állandóan újabb és újabb adókat vetettek ki. Megnövelték a dézsma és a kapitáció mennyiségét. 1748-ban, az aix-la-chapelle-i béke évében megadóztatták az addig adómentes papírmanufaktúrákat is, a hivatalok kreálásának régi eljárását felújították, a hivatali tisztségek „forgalmazása” ugyanis „hozott az államháztartás konyhájára”. Mindenféle inspektori-revizori állást hoztak létre, az étkezdék és az italboltok inspektoraitól kezdve egészen a parókakészítők inspektoráig. Kétségtelen, hogy Helvétius nem maradt közömbös a gazdasági problémák iránt, és figyelemmel kísérte Vauban, Boisguillbert, Law, Melon és Butot írásait, melynek Quesnay volt a vezéralakja. Azért arra is szentelt időt, nem is keveset, hogy egyre szebben egyengesse útját a párizsi szalonokba!

Már 1764-ben Helvétius felkészült arra, hogy úgymond visszavonuljon. Édesapja megvásárolta számára a királynő udvarnagya tisztséget. Ez nem jelentett érdem által szerzett tisztséget, kevés szolgálattal járt, és sok szabadidőt hagyott Helvétiusnak. Ezt megelőzően, 1751-ben, 6 hónapon át Helvétius ugyanolyan elszántsággal igyekezett szabadulni főadóbérlői állásától, amilyen igyekezettel mások törekedtek, hogy bejussanak a „fermiers généraux”-k társaságába. Ezen mindenki elcsodálkozott. De Machault főadóbérlő állítólag a következő megjegyzést tette Helvétiusnak: „Ezek szerint ön nem olyan telhetetlen, mint a többiek.”

Helvétiusnak minden oka megvolt arra, hogy rászánja magát erre a különleges lépésre. Ez az ok első pillantásra frivolnak tűnhet, mivel a párizsi szalonok látogatása volt ez az ok. Főként pedig de Chaulnes főhercegnő szalonjáé. A párizsi szalonokban ugyanis nem csupán mondén életet éltek, mint valamikor XIV. Lajos uralma alatt, hanem ezek voltak Franciaországban az irodalmi politizálás legkiválóbb fórumai, és összességükben a francia felvilágosodás szellemének hordozói voltak.

Tartalomjegyzék

A szenzualizmus Helvétius által kapja meg sajátosan francia jellegét

A jezsuiták növendéke, a jogtudomány hallgatója

A főadóbérlő és a filozófusok tanítványa

A párizsi szalonok látogatója ateista vagy deista?

Voré bölcse

Helvétius és műve

A Szellemről önmagában

Könyvégetés

Erkölcs és nevelés, törvény és forradalom

„L’éducation & tout” – Nevelés és társadalom

„A Szellemről” és a himlőoltás azonos sorsra jutnak

Szabadság, egyenlőség, testvériség

Kinek adatik meg a halhatatlanság? A Francia Akadémia 41. széke

„Notre Dame D’Auteuil” és Franklin Benjamin

Voltaire és Helvétius köténye

Helvétius és a kritika, Helvétius hatása

„Vörös és fekete” Helvétius és Stendhal

Kiss Mihály, Helvétius első magyar fordítója és Martinovics egyik írásának hatása

Kiss Mihály fordítása: A természet rendszerének igazi értelme

Ateista művet propagáló lelkész

Jegyzetek

Jegyzetek

{1} Magyar fordítás. In: Filozófiai Szöveggyűjtemény, Tankönyvkiadó, 1960, 186. o.