Imre Eszter

A csillagvölgyi patikus felesége

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A borító Vida Krisztina
festményének felhasználásával készült

© Imre Eszter, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 44 7

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

Az öreg patikus megnősült

…duruzsolta az éledező Csillagvölgy. Ezt zúgták a hajnal ködében megmártózott, távoli hegycsúcsok, a messzi fenyves megannyi, reggeltől gyöngyöző tűje, a friss harmat és a völgy mélyén ébredő város. Az emberek hitetlenkedve néztek egymásra, majd a patika bejáratára kifüggesztett táblára:

Zárva.

Amióta Csillagvölgy létezett, ilyen még nem fordult elő. Soha senki nem látta zárva a patikát. Sőt, az sem gyakran fordult elő, hogy az ajtaja be lett volna csukva. Mire a város felébredt, addigra a patika ajtaja mindig nyitva állt. Kora reggel, mire a pék felkelt, hogy megsüsse a kenyereit – kívül ropogós, belül puha, mint az álom – és a mindenki-kedvence omlós diós kiflijét, addigra a patika már nyitva állt, és az öreg patikus kezei között üvegcsék csilingeltek, szagos, szárított füvek roppantak. Nagy szemüvegén keresztül a világot végtelenkéken kémlelő szemei előtt színes porok alkottak állatokra, fákra és mesebeli lényekre emlékeztető felhőket. Noha a csillagvölgyieket mindenféle betegség messziről elkerülte, ha mégis valami kisebb rontás érte az embert, a patikusnál mindig mindenki megtalálta a számára szükséges gyógyírt. Talán nem is lelt még senkit olyan nyavalya, amire az öregnek ne lett volna megfelelő ellenszere. Ám az emberek nem csak ezért jártak a patikába, sőt: azt már a legelején el kell mondanunk, hogy a patikus nagyon ritkán volt egyedül odabent. Általában, míg ő naphosszat a pult mögött állt, színes-szagos panáceáit készítve, addig egy-két, de sokszor több ember is ült vagy fel-alá sétálgatott a patikában, és az élet nagy dolgait vagy a szeszélyes, csillagvölgyi időjárást vitatták, esetleg szótlanul bámészkodtak. Néha megkérdezték a patikustól, hogy ez vagy az mire való, miből készül, mire az öreg hosszas mesélésbe kezdett Csillagvölgy füveiről, fáiról, a messzi fenyvesekben csordogáló, tajtékos patakokról, ritkábban pedig a sosem látott tengerről.

A legenda szerint régen, annyi idővel azelőtt, amennyit emberi elme felfogni sem képes, volt egyszer egy mélységesen mély, feneketlen völgy. Körülötte hegyek és fenyvesek, fölötte a csillagos ég. Ez a csillagos ég folyton fészkelődött, lüktetett, olykor szétnézett maga körül. Ilyenkor szél támadt, ami kíméletlenül elbánt a fenyvesekkel, és az ég akarata ellenére is elhullatott pár csillagot. Egyszer aztán akkora vihar kerekedett, hogy rászakadt az ég a völgyre, és az összes csillag bezuhant annak a láthatatlan mélyére. Nem maradt az égen egy sem, és egyszeriben megfordult a világ: a völgybe zuhant csillagok világították be a feneketlen mély eget. Telt az idő, ismét annyi, amennyit ember fel sem foghat, és a viharvert égből aláhullott csillagok fénye lassan kialudt. Ezután porladni kezdtek, és a legenda szerint ebből a porból születtek a völgy első emberei, akik aztán az idők során a többi csillag maradványából építették az otthonaikat. A csillagpor kifogyhatatlannak tűnt, az embereknek nem kellett aggódniuk, hogy esetleg nem jut elég, így a házak építése teljes egyetértésben és békében zajlott. Miután már mindenkinek volt hol laknia, még mindig csillagporban úsztak, így folytatták az építkezést. A legenda szerint a patika volt az első, amit az otthonok után megépítettek. Akkoriban még nem így hívták, sőt egyáltalán nem volt neve. Amikor létrehozták, az emberek afféle menedékként tekintettek rá, ahová visszahúzódhatnak, ha bármi történne. Ennek ellenére nem építették nagyra – az első csillagvölgyi emberek apró házakat építettek, a maiak szerint azért, mert aki a csillagokból és az égből építkezik, az az emberi léptékről meg nem feledkezhet. A patikát is ennek megfelelően építették. Oda hordták be aztán azokat a füveket és különböző növényeket, amik a csillagpor között teremni kezdtek. Az idő akkoriban másképp telt, mint ma, és még a legelső csillagvölgyi emberek életében megjelentek az égen az újabb égitestek. A csillagporból épült város első lakói szemtanúi voltak az új nap, hold és csillagok keletkezésének. Látták azt is, ahogy a völgy erdői életre kelnek, sétáik után friss, illatos erdei virágokkal díszítették csillaglakjaikat. Így keletkezett és épült Csillagvölgy és a patika.

A város jelenlegi lakói ugyanannyira keveset tudtak a patikusról, mint Csillagvölgy keletkezéséről. Őt is csak a szájhagyományon keresztül ismerték, ami alapján az idős patikus az egyetlen olyan ember, aki jelen volt Csillagvölgy keletkezésénél, egyike lévén az első csillagvölgyieknek, akik a várost megépítették. Senki nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mennyi idős lehet, ő pedig nem sokat társalgott a többiekkel. De ez mit sem változtatott azon, hogy mindenki szerette, és a személyének minden bizonnyal nagy szerepe volt abban, hogy a patika sosem állt üresen. A csillagvölgyiek kedvelték a társaságát, ha a füvekről és az orvosságokról kérdeztek valamit, mindig szívesen válaszolt, noha egyéb esetben szinte soha nem beszélt, és ilyenkor is inkább csupán saját magának mormolt. Azúrkék tekintetében felcsillant minden, amiről mesélt: Csillagvölgy és messzi világok erdőinek kristálytiszta esői, buja dzsungelek nedves-zöld levelei, titokzatos főzetek és porok sejtelmes történetei, és tajtékzó vizeken tükröződő messzi, magas egek.

Ezen a reggelen azonban a patika zárva volt, az emberek pedig találgatták, hogy mi lehet ennek az oka. A csillagvölgyi szél felkapta, majd végigrepítette a városon a hírt, hogy a patikus megnősült.

– De kivel? Hiszen nem is volt senkije!

– Hogyan? Mikor?

– Ez őrültség, ha eddig nem nősült, ilyen idősen már biztosan nem fog.

– Biztos csak elutazott!

– Elutazott? Ő? Hiszen emberemlékezet óta nem tért le a patika és az otthona közti útvonalról!

– Mondom én, hogy megnősült, állítólag egy kék hajú, nagyon fiatal lányt vett el!

– Mégis hol hallottál te ilyet? Ostobaság! Mókás kedvedben vagy, de azért remélem, nincs semmi gond az öreggel.

Ilyen és ehhez hasonló találgatásokat duruzsolt a város – a patika azonban csak nem akart kinyitni.

Ramona kinyitotta a szemét

és megpillantotta az arca előtt pihenő kézhátat. Álmosan követte tekintetével a barnás bőrben a ráncokat, végig a férfi őszes alkarján. Szerette ezt a kezet, enyhén érdes érintését, amikor az arcához ért, és mindennél jobban szerette, amikor a férfi oldalt fekve hátulról magához húzta, és a lány álla, nyaka hozzáért az alkarjához. Amikor a férfi először ölelte át, úgy érezte, hogy a tökéletes ölelésben fekszik. Úgy simult a karjaiba, mintha mindig is ott élt volna, az idősödő karok és a férfi melegen emelkedő-süllyedő mellkasa között. Szerette a másik hasát érezni a hátán, és puha légzését a nyakán. Az illatát az elalvás előtti pillanatokban, és a bizonyosságot, hogy reggel, amikor átfordul a másik oldalára, az égkék szem lesz az első, amit aznap meglát. „Ui.: Álmodj valami mélykéket. Nem tudom, ezt miért írom, de… álmodj valami mélykéket.”

Egy júniusi délutánon kapta az első levelet a patikustól. Akkoriban vette át az öreg füvészasszony helyét a kertben, és a növények gondozása mellett a távoli kuncsaftokkal való kapcsolattartás is a feladatai közé került. Azon a júniusi napon mit sem sejtve sétált a falu postájára, ahol mint minden nap, aznap is átvette a füvészkertnek címzett leveleket. Tekintetét egyből megragadta egy kis méretű boríték, melynek felső sarkán áramló, tiszta kézírással volt feltüntetve a különös feladói cím: Csillagvölgyi Patika.

Kedves Ramona!

Egyenesen magához címzem levelem. Elődjétől tudom, hogy ez az igénylés már magához fog megérkezni, mivel a csodálatos füvészasszonyunk hosszú idő után úgy döntött, ideje átadnia a helyét a fiatalabbaknak, aki jelen esetben maga. Isten hozta a füvészkertben, remélem, örömét leli a munkájában, és ezúton – bár csak röviden, mivel magamról igazán nem szeretek beszélni – be is mutatkoznék: Csillagvölgy patikusa vagyok, és ha minden jól megy, nem fogom magát gyakran zaklatni, csak pár havonta, félévente egy-két apró kéréssel, hogyha ezt-azt nem tudok magam beszerezni. Nem tudom, ismeri-e Csillagvölgyet, esetleg mesélt-e róla magának a füvészasszony, ha igen, kérem, nézze el nekem, hogy semmi újat nem mondok. Kicsi város vagyunk egy völgy mélyén, szeretjük a füveket, a növényeket, én a patikában ezekből igyekszem a legjobb tudásom szerint elkészíteni a különféle bevált gyógyírokat. Ehhez szoktam a füvészasszony segítségét kérni olykor, ha egy-egy ritkább növényt kell beszereznem. Ezért írok most magának is, rögtön a munkába állása legelején. Az alábbiakra lenne szükségem, kérem, jelezze, mikorra tudja őket beszerezni, és elküldeni Csillagvölgybe:

5 kékszirom-virág
3 egész szál fehér ánizs
1 kötés mályvaláng
2 db halókabimbó
12 pirosmenta-levél
1 maroknyi kantárfű
… és a szokásos – kérdezze a füvészasszonyt.

Köszönettel,
a csillagvölgyi patikus

Ramonában szunnyadó melegség ébredt a levél olvasása közben, hogy aztán lassú folyású patakként csordogáljon benne még hosszan azután is, hogy befejezte az olvasást. A patikus sorai mintha különös nyugalmat tártak volna fel benne, és hosszasan olvasta volna még ezeket a sorokat. Hallott már Csillagvölgyről. A füvészasszony mesélt neki a legendás csillagvárosról, és a patikust is említette néhányszor, bár a lánynak mindig az volt az érzése, hogy az asszony valami fontosat nem árul el róla. Ám igaz, hogy különösebben nem is kérdezősködött. Most viszont a kezében volt a levél, és nem tudta hova tenni a lista végén szereplő „a szokásos” megjegyzést, így egyenesen a füvészasszony házához indult, hogy némi útbaigazítást kérjen.

Odabent az asszony elárulta neki, hogy mit jelent a rejtélyes „a szokásos” kérés a patikus levelében. Állítólag ő volt az egyetlen élő ember, aki még jelen volt Csillagvölgy megépítésekor, fiatal suhancként csupán. Ám az akkoriban különösen múló idő fölötte is ugyanúgy eljárt, mint bárki más fölött. Később, nem sokkal azután, hogy elkezdett a patikában dolgozni, szerelmes lett. A lány messziföldről érkezett, és csak a véletlen folytán került Csillagvölgybe, egészen rövid időre, ez viszont mindkettőjüknek bőségesen elég volt ahhoz, hogy őrülten egymásba szeressenek. A lánynak azonban hamarosan vissza kellett térnie a szülőföldjére, és azt kérte a fiatal patikustól, hogy tartson vele. Az ifjú úgy érezte, hogy meg van kötve keze-lába, lehetetlen jó döntést hoznia. Szerette a lányt, mindennél jobban, viszont szerette Csillagvölgyet is, az ember pedig nem tudja otthagyni a szülőföldjét, ha azt az egykoron földre zuhant ég maradványaiból saját maga építette. Így hát kínkeserves gyötrődések után visszautasította a lány kérését, amivel olyan haragot ébresztett benne, hogy az azon nyomban elátkozta, majd nyomtalanul eltűnt. Csillagvölgy többet sosem hallott róla.

Az átok szerint a patikusnak egyedül kell megöregednie, és amikor eljön az életében az a pillanat, amikor már nem fiatal, de még nem is annyira öreg, hogy tétova napokon a bölcsesség zamatát ízlelgethesse, akkor egyszeriben örökre megáll fölötte az idő. Meghalni sosem fog, de a korral járó különféle nyavalyák mindegyre kikezdik majd a testét. Az ezek okozta gyötrelmekre csak a smaragdfa kérgéből származó szurok hozhat neki enyhülést, ám ebből a fából a világon egyetlenegy létezik, ami az öreg füvészasszony kertjében található. Ezért kért hát a patikus az asszonytól szabályos időközönként egy üvegcse szurkot. Az évek során a kérés szokássá vált közöttük, elég volt, ha a füvek alá a patikus csak annyit írt: „a szokásos”. Arról azonban a patikus még nem tudott, hogy a smaragdfa kérgén egy ideje nem képződött szurok. A füvészasszonynak volt némi elképzelése, hogy miért történhet ez, de még nem sikerült alátámasztania, ezért egyelőre nem tudott mondani semmit. Ám mostanra bizonyossá vált, hogy nem csupán a fa átmeneti szeszélyéről van szó, hanem elképzelhető, hogy a világ utolsó smaragdfája örökre megtagadta az emberektől a szurkot. Ezt viszont Ramonának kell a patikussal közölni, a füvészasszony pedig teljes mértékben rábízta, hogy ezt miként fogja megtenni. Csupán annyit tanácsolt, hogy mihamarabb írja meg neki, hogy a patikusnak legyen ideje felkészülni, még mielőtt elkezdene betegeskedni. Innentől ez már Ramona dolga, mondta az asszony, és egy biztató mosoly kíséretében elbocsátotta a lányt.

Ramona, kezében a patikus levelével, hazasétált, és gondolkodás nélkül elkezdte megírni a választ:

Kedves csillagvölgyi patikus!

Kénytelen vagyok így szólítani, mivel a nevét nem árulta el. Most jövök a füvészasszonytól. Elmesélte, hogy mit jelent az „a szokásos” a levele végén. Nem tudom, hogyan mondhatnám ezt másképp: a füvészasszony szerint a smaragdfa vélhetőleg már nem fog több szurokkal szolgálni az embereknek. Természetesen azonnal írok magának, ha ez változik, de egyelőre nem tudok segíteni. Nagyon sajnálom, és kérem, szóljon vissza, hogy ettől függetlenül a többit küldjem-e, vagy ha bármi egyébbel segítségére lehetek.

Barátsággal,
Ramona

Két nap múlva Ramona már egy újabb levéllel a kezében sétált hazafelé. Otthon sokadjára is megérintette a különös melegség, amikor a patikus levelét újraolvasta.

Kedves Ramona!

Mondtam, hogy nemigen szoktam magamról beszélni. A nevem pedig tulajdonképpen nem is fontos. Sejtettem, hogy közeleg ez a pillanat, a szurok sem tarthat örökké. A többit attól még elküldheti. Köszönöm, hogy segít egy messzi földön élő öregembernek. Remélem, jól érzi magát a füvészkertben – füvek és fák között fiatalnak lenni áldás.

Köszönettel,
a patikus

Kedves patikus!

Hát legyen, akkor ezentúl csak így fogom szólítani. Valóban, füvek és fák között áldás a leányok élete. Ma meglocsoltam az illatos jácintokat, és közben eszembe jutott, hogy talán magának is jót tenne, ha már szurok nincs, legalább beleszagolni a kert megannyi csodájába. Talán volna olyan hatása, mint a szuroknak. A harmatos gyöngyvirág illatánál nincs is jobb gyógyír. Bár talán nem egy patikusnak kéne gyógyírokról tanácsot adnom, belátom. Küldöm a füveket, kérem, jelezze, ha épségben megérkeztek.

Barátsággal,
Ramona

A patikus válasza ezúttal még hamarabb, egy napon belül megérkezett. Ramonában a már megszokott melegséggel elegyedett kíváncsiság éledezett, ahogy a sorait olvasta. A levél szűkszavú volt, de a lány mindegyre azt érezte, hogy a férfi sokkal többet ír neki annál, ami szavak formájában a papírra kerül.

Kedves Ramona!

Hol van már a harmatos gyöngyvirág illata! A megannyi csodáról nem is beszélve… a füveket megkaptam, köszönöm szépen. Mellesleg nem tegeződhetnénk? Egyszerűbb tán, no meg a múltunk is megvan már hozzá.

a patikus

Kedves patikus!

Örülök, hogy megérkeztek a füvek, váljanak a csillagvölgyiek egészségére! Részemről tegeződhetünk, persze. Ami pedig a csodákat illeti: ott vannak a mindenkori kertekben, csak meg kell őket keresni.

Barátsággal,
Ramona

Hát akkor szia, Ramona!

A csillagvölgyieknek nem kell semmi az egészséghez, nincs itt betegség. A füvek, főzetek, porok inkább a saját magam szórakoztatására szolgálnak, mivel időtlen idők óta nem szegődöm már a mindenkori kertekben rügyező csodák nyomába. De azért mesélhetsz a füvészkertről… bármit, ha gondolod. Szívesen olvasom.

Szép napokat,

patikus

Hát akkor szia,

túl sokat beszélsz arról, hogy hol vannak már a csodák… ennyi erővel akár a nyomukba is eredhetnél… Mit mesélhetnék neked? Ezt a levelet épp egy égig érő fa tövében írom, ez az egyik kedvenc helyem a kertben. Gyakran időzöm itt, csendes, de mégis mindig történik valami, főleg ilyenkor, nyár elején. Délutánonként van, hogy itt alszom. Nem tudom, miért, de itt találnak rám a legédesebb álmok. Biztos azért, mert annyit tanulmányozom a füvészasszony kis minden-határozó könyvét. Rám hagyta, amikor átvettem a helyét, és arra biztatott, hogy járjam vele a kertet, és figyeljek oda az apróságokra. Nagyon érdekes könyv, a te szurkod – nézd el nekem, kérlek, hogy felhozom – még csak nem is a legérdekesebb része. Mondjuk számodra valószínűleg nem lenne annyira érdekes, mert biztos csupa különös füveket ismersz, de nekem egy-egy növény annyira hihetetlen! Sokat keresgélek itt a kertben, aztán mindig visszatérek a fám alá, és hogyha elalszom, csupa színes, illatos álmot álmodom. Tengerről és mindenféle vizekről is szoktam, nem csak kertekről. Egyszer pedig, nem is olyan régen, egy látóasszonyt álmodtam, aki levelekből jósolt, és azt mondta, hogy ott fogok élni, ahol a kékség van. Nem értettem, hogy mit akarhat ezzel mondani, de rögtön utána elkezdett a hajammal játszani, amit már évek óta kékre festek. Képzelem, hogy most meglepődtél. Azért kék, mert néhány évvel ezelőtt felfedeztem a kékszirmot – azt olvastam róla, hogy ha két nap és két éjszaka főzik, akkor a leve olyan kék lesz, amihez foghatót máshol nem látni, aztán azt is olvastam, hogy haj és bőr festésére is alkalmas, így kipróbáltam. Végül teljesen hozzám nőtt. Nem túl összefüggő, amit írtam, tudom, de mesélésnek talán megteszi. Milyen Csillagvölgy?

Ramona

Az a füvészkönyv valóban érdekes olvasmány, fiatalkoromban én is gyakran böngésztem. Sokat köszönhet neki a patika. A „szurkom” miatt ne aggódj, valóban felkészültem már erre, nem tragédia. A fa alatt alvással vigyázz, főleg, ha nagyon éget a nap. Csillagvölgy marad, amilyen mindig is volt: Csillagvölgy. Itt soha nem történik semmi, és én ezért igen hálás vagyok. Reggel kinyit a patika, az emberek jönnek-mennek, néha kérdezősködnek. Sokat beszélnek. Este bezár, és mindenki alszik. Ha ünnep van, ezt-azt feldíszítenek, a pék hoz ajándékba süteményt. Nem gondolnám, hogy egy magadfajta fiatal lánynak bármi érdekessel tudna szolgálni. Tényleg kék a hajad?

Látom, sikerült megragadnod a lényeget: a hajam tényleg kék! Tetszik, amit Csillagvölgyről mesélsz. A Kertben is csend van, látszólag itt sem történik semmi, de mégis… úgy érzem, ezeken a csendes helyeken történnek az igazán fontos dolgok. A fám alatt, a füvektől bódult álmokban. Csillagvölgyben is biztos sokkal több fontos dolog történik, mint a forgalmas városokban. A füvészasszony mesélte a városról szóló legendát, és őt hallgatva, úgy éreztem, hogy beleszerettem. Egy város, amit csillagokból született emberek építettek, szintén csillagokból? Ha egy városnak ilyen legendája van, csakis csodás hely lehet. A leveledből úgy tűnik, hogy az emberek szeretik egymást nálatok. És a patika! Miket szoktál odabent csinálni, ha az emberek sosem betegek? Említetted, hogy a saját szórakoztatásodra ezt-azt, de ez mit jelent? Tényleg, a füveket már felhasználtad? Mi készül belőlük? Már ha nem titok persze… Érdekelnek a főzeteid. Én csak a friss növényeket ismerem, és izgalmas elképzelni, hogy ezekből a zöldekből, amiket itt látok és leszedek, valamikor, valahol mindenféle különleges főzetek és porok lesznek. Mesélj!

Megnézném egyszer a kék hajadat… túl sokat képzelsz tán Csillagvölgyről. Tényleg nem olyan érdekes. Emberek vagyunk, házakban élünk, végzi mindenki a dolgát. A szeretet meg… hát nem is tudom. Régen gondolkoztam már ilyesmiken. Élünk és kész. A patika sem túl érdekes, valószínűleg elunnád, ha itt töltenél egy fél napot. Az emberek valóban nem szoktak betegeskedni. Amiket készítek, a saját kíváncsiságom kielégítésére csinálok, na meg valamit kezdenem kell magammal, és ezen kívül nem igazán van mit. Most épp egy bagolyálom főzeten dolgozom. Még soha nem készítettem, egyelőre csak kísérletezem. De nincs vele sok munka, tulajdonképpen inkább várakozással jár. Változó, hogy a hozzávalókat mennyi ideig kell főzni, szárítani stb. Maga a munka gyakorlatilag órákban mérhető, de a várakozás sokkal hosszabb. Talán ősz végére elkészül.

A szeretet pont ennyi: élünk és kész. Minden más már nem szeretet. Nagy szél volt ma a kertben, megtépte a fákat és a virágokat. Eszembe jutott a város, ahol ezelőtt laktam. Nem voltam mindig itt, sőt csak nemrég kerültem ide. Azelőtt egy hatalmas városban éltem, nem olyanban, mint Csillagvölgy. Rengeteg ott az ember, és ők nem csak élnek és kész. Szerintem nem szeretik egymást, legalábbis nem tudtam volna elképzelni, hogy a pék ünnepekkor friss süteményt vigyen bárkinek is. Bármelyik pék, bárkinek. Sok mindent láttam ott, meg is szoktam, de nem szerettem. Persze utólag jöttem rá, hogy megszokni és megszeretni valamit két teljesen különböző dolog. De már ott elkezdtek érdekelni a füvek, és elkezdtem tanulni őket. Sokat jártam az erdőbe, a vége felé egyre többet. Aztán az egyik füveskönyv által rátaláltam a kertre, és úgy kerültem ide. Hiányoznak az emberek néha. De tudom, hogy oda, ahonnan eljöttem, már nem tudnék visszamenni. Meg szeretek is a füveink között élni. Csak azért néha tényleg hiányoznak az emberek… Az olyanok, akik szeretik egymást. De nem akarlak untatni, bocsáss meg, ha most kicsit hosszúra nyúlt. Hagylak is visszatérni a főzetedhez. Mellesleg szerintem te képzelsz túl sokat a hajamról…

Régi idők elevenednek fel előttem, amikor a leveleidet olvasom. Akkoriban töprengtem hasonlóképpen, mint te most. Hogy mi a szeretet, és hogyan élnek az emberek. Nincs ennek túl sok jelentősége most már. Majd rájössz te is, de addig még sokszor álomba kell szenderülnöd az égig érő fád alatt. És majd egyszer az sem lesz már fontos, hogy a sajátodnak nevezd, hogy a te fád legyen az. De most így van jól. Most még nem is kell átérezned, hogy bárhol élsz, az emberek ugyanúgy hiányoznak, mert az élet lényegében csupán hiány, és… mindegy is, nem akarlak lehangolni. Mostanában hajlamos vagyok az efféle „emelkedett” hangulatokra. Kellett neked egy öregemberrel levelezésbe elegyedned… Érdekel azért, vajon hogyan élhetett a fa tövében alvó, füvek kék hajú leánya egy olyan hatalmas városban? Mit csináltál ott? Persze nem kell mesélned róla, ha nem szeretnél, de tudod, bármit írsz, szívesen olvasom. Félek, én nem tudok hasonlókkal szolgálni, a főzetemről is csak annyit mondhatok, hogy a kantárfű még szárad – a második leveled óta, amiben elküldted –, és még ugyanennyi ideig kell neki. Addig néma csend és… hiány.

Néha fáj téged olvasni. Ez a lemondás… de hiszen tudod te is. Azt kéred, meséljek, pedig biztos vagyok benne, hogy neked sokkal több mesélnivalód akad. A füvek szerelmeseként az élet nem lehet hiány. Valamiért ezt mondogatod, de közben… lényegtelen, nem az én dolgom, és nem is akarok rossz helyen tapogatózni. Mesélek inkább az egykori városomról! Azon mondjuk mindig mosolygok, amikor a leveleidet olvasom, és azt kéred, meséljek… mintha tudnád, hogy azért élek, hogy elmesélhessem… Szóval a város. Messze van, nagyon messze. Egyáltalán nem úgy éltem ott, ahogyan itt. Ott lett kék a hajam. Nem volt soha csend, vagyis inkább én kerültem el messziről… Ha nagyon kerestem volna, biztos ott is került volna egy égig érő fa, aminek a tövében alhattam volna. De nem bírtam a csendet, azt hiszem. Féltem tőle, és emberek közé, a tömegbe menekültem. A zajt sem szerettem, sokszor fájtam tőle, de jobb volt, mint a csend, ami lépten-nyomon fenyegetett. Mindenfélét kipróbáltam a városban, utólag sok mindenről azt hittem, hogy szégyellem, de aztán rájöttem, hogy tulajdonképpen nem is. Büszke sem vagyok azokra a dolgaimra, de az utóbbi időben egyre kevésbé érdekel büszkeség és szégyen. A füvek között igazán mindegy. Előttük nem kell sem szabadkozni, sem alázatosan meghajolni. De hogyan is jutottunk ide?

Igen, a füvek előtt nem kell szabadkozni, de mondok jobbat: az emberek előtt sem! Persze könnyű ezt úgy mondanom, hogy gyakorlatilag a patika falai között élek. Kíváncsivá tettél, ami az előéletedet illeti… biztos nem lehetett olyan súlyos, a nők szeretnek túlozni. Mindenesetre éles váltáson lehetsz túl. Nem baj, megerősödsz! Fa meg, aminek a tövében aludni lehet, mindig akad… látod, nem is szólok lemondóan. Az én mesélnivalóimat meg inkább hagyjuk, ahogy látom, van épp elég a lelkeden. Ami volt, az már mind nagyon régen volt, talán igaz sem volt… a postás ma megjegyezte, hogy gyakran járok arra mostanában. Igaza van, talán egész eddigi életem során összesen írtam annyit, mint amióta elkezdtünk levelezni… én sem tudom, hogyan jutottunk idáig, biztos a füvek tehetnek róla… de bármi is legyen az oka, mindig örülök, hogyha írsz.

Nos, igen, nem sok kockázatot vállalsz a négy fal között, onnan meg könnyű tanácsokat osztogatni! Persze távol álljon tőlem az élcelődés… Itt is feltűnt a postásnak, hogy sok a levél, tett is egy-két kedves megjegyzést. De ugye legutóbbi alkalommal megtanultuk, hogy szabadkozni nemcsak füvek, hanem emberek előtt sem kell! Én is örülök, amikor írsz, szeretem a leveleidet. Mostanában sokszor kapom azon magam, hogy bármit látok-hallok, bármi történik, gondolatban már meg is írom neked. Te viszont ravaszul megpróbálod hárítani a magad részét, ami a mesélést és a múltat illeti, ne hidd, hogy elkerülte a figyelmem a csel! Szerintem nem is a nők, hanem a férfiak túloznak, élő példa vagy rá te magad is: minden lehetetlen, minden régi, hihetetlen, és közben minden csupa hiány… nem veszed észre az ellentmondást?

Jó, hogy a kertben vagy, a füvészasszony mellett… Bölcs asszony, hallgass rá. Sokat tanulhatsz tőle. Részemről nem volt semmilyen csel, a világért sem. A múlt olyan, mintha egy másik élet lett volna. A jelen pedig nagyon hosszúra nyúlik, és csak nem akar vége lenni. Sőt nem is lesz soha vége. Örök jelenre vagyok kárhoztatva, sosem halok meg, de várhatóan lassan kikezdi a testemet az idő. Olyan leszek, mint bármelyik öreg, annyi különbséggel, hogy a halál ígérete nem csillapítja majd a szenvedéseimet. Nyomasztó a tudat, hogy ami most van, az vár rám… mondanám, hogy életem hátralévő részében, de igazából örökre. Meddig tudom még elszórakoztatni magam a füvekkel? Nézem az életet, de velem nem történik. Minek a múlt, minek a mesélés… te azért tudsz mesélni, mert van múltad és van jövőd, nem köt a jelen. Te tudod, hogy lesz más is, mint ami már volt, és mint ami most van. Így van értelme mesélni. De ha nincs változás, nincs értelme megszólalni.

Nincs értelme megszólalni, azt írod, mégis minden nap írsz levelet. Tán mégis volna értelme? A cselekedeteid ellentmondanak a szavaidnak. Ha nem volna értelme szólni, nem mennél el minden nap a postára, hogy feladd a leveled. Borzasztó lehet tudni, hogy sosem halsz meg. Azt is elhiszem, hogy félsz a betegségtől. De ez a félelem lenne az oka, hogy ki sem mozdulsz a patikából? Hiszen amíg szurok volt, addig sem mozdultál. Szerintem te magad száműzted magad az örök és változatlan jelenbe, miközben folyamatosan a múltról ábrándozol. Vagy egy esetleges másik jelenről. Mi lenne, ha egy nap felkelnél, és csak útnak indulnál? Vagy valamit másképp csinálnál, mint minden reggel és minden nap. A napok csak akkor egyformák, ha félsz. Pedig az embernek valójában nincs is oka félni. Még akkor sem, ha ő a csillagvölgyi patikus.

Útnak indulni? Útnak indulni… lépten-nyomon visszaköszön a múlt. Hallottam én ezt már valamikor, hogy útnak kéne indulni. Sokat töprengek mostanság. Mi tagadás, elindítottál bennem valamit. Ostobaság, hisz sosem láttalak, azt sem tudom tulajdonképpen, hogy ki lehetsz. Ennek ellenére minden reggel azzal a gondolattal ébredek, hogy délután majd bemehetek a postára a leveledért, és este otthon írhatok neked. De ha őszinte akarok lenni, egész nap veled beszélgetek gondolatban. A patikában is folyton. Hallom a hangod, holott sosem hallottalak. Kérlek, bocsáss meg nekem, amiért leírom ezeket. Magam sem értem, hogy mi történik. Butaság az egész. De attól még itt vagy velem egész nap. Lehet, hogy tulajdonképpen már útnak is indultam? És egyáltalán, hogy jövök ahhoz, hogy ilyeneket írjak neked?

Írtam már, de elmondom ismét: nap nap után veled beszélgetek én is. Velem vagy, amikor elalszom a fám alatt, és ott vagy, amikor felébredek. Elmesélem az álmaimat, te meg nevetsz, hogy micsoda zagyvaságok. Azért élek, hogy meséljek, de igazán csak neked akarok mesélni. És kérdezni a füveidről, Csillagvölgyről, a patikáról. Az érdekes az, hogy nem szoktam azon gondolkodni, vajon milyen lehetsz, mert itt vagy folyton. Együtt vagyunk a kertben, ahogy együtt vagyunk a patikában is. Amikor felbontom az új leveledet, az a napom fénypontja, és amikor válaszolok rá, akkor vagyok otthon.

Az otthon benne van a leveleidben. Mintha valamiféle furcsa, nem is remélt kegyelem érintene meg a soraidból. Azt hiszem, útnak indultunk mindketten, nem gondolod? Vagy csak képzelem? De te nem félsz, ezt érzem a soraid között, és csodállak érte. Bátor vagy, de én nem tudom, hogy tudok-e az lenni. Látod, még tisztán írni sem tudok… néha belém nyilall a kérdés, hogy egyáltalán miért levelezel velem… és olyankor megijedek, hogy egyszer majd nem jön több levél. Megunod a fa alatt ücsörgést, és elmész valamerre. Útnak indulsz, ahogy a bátrak szokták…

Ui.: Álmodj valami mélykéket. Nem tudom, ezt miért írom, de álmodj valami mélykéket.

Útnak indultunk mindketten, nem csak képzeled. Ne félj. Ha mégis, én majd leszek mindkettőnk helyett bátor, amikor kell. De ne gondold, hogy az örökélet felmentést jelent a kockázatok alól. Gyere el a kertbe. Szagolj friss, harmatos füveket, és egyél zamatos, friss gyümölcsöket. A fa alatt elférünk mindketten, és lehet, hogy neked is csupa különleges álmod lesz itt.

Ui.: Tengert álmodtam.

A tenger… az máshol van. A kert pedig… nemrég még azt írtam, hogy nem eredek már a kertek csodáinak nyomába, és most… elmennék hozzád a kertbe, mesélhetnél nekem a fád alatt, és láthatnám a hajad is. Biztosan szeretnéd?

Várlak.

Jövök.

Harmadik hete

volt zárva a patika. A csillagvölgyiek egészen könnyedén hozzászoktak, mint általában bármihez, bár azért továbbra is minden nap megnézték, hogy esetleg nem nyitott-e ki újra. Többször elsétáltak a patikus lakása előtt is, de ott sem láttak mozgást. Mivel a városban általános hozzáállásnak számított a „majd csak lesz valami”, nem aggódtak túlzottan. Mindenki remélte, hogy a patikusnak nem esett baja, de abban is biztosak voltak, hogy ha így lenne, arról már hírt kaptak volna. Eltűnését elintézték annyival, hogy épp ideje volt kimozdulnia valamerre, mert amióta ismerték, egy félórára sem tűnt el a városból. A pletyka, miszerint megnősült, újra szárnyra kapott, amikor a pék kifejtette, hogy bár ő igazán nem akart leskelődni, tényleg, de egyszer a patikában véletlenül rápillantott egy félig megírt levélre, amit az öreg kint felejtett a pulton, és valami kék hajú, fiatal lányról volt szó benne. Erre aztán a postás azt felelte, hogy valóban, a patikus az utóbbi hónapokat végiglevelezte valakivel, és a borítékokon látható szertelen kézírás alapján a levelezőtársa csakis fiatal nő lehet. Ebből kisebb vita kerekedett a zöldségesboltban, amikor egy vásárló visszakérdezett, hogy már miért jelentene a szertelen kézírás fiatal feladót, miféle logika ez egyáltalán, arról nem is beszélve, hogy a rejtélyes levélíró nemére miből következtetett, mire a postás azt mondta, hogy köztudott, hogy idősebb korára az ember személyisége kiforrottabb lesz, ennek következtében a kézírása is egyenletesebb, olvashatóbb, arról nem is beszélve, hogy a nők lévén sokkal szeszélyesebbek, a kézírásuk is következetlenebb és változékonyabb, mint a férfiaké. Erre a vásárló papírt és tollat kért az egyik zöldséges fiútól, és kérte a postást, hogy legyen szíves ráírni valamit, hadd lássák a kézírását, mutassa meg, mennyire férfias, mire a postás mélységesen megsértődött, mondván, hogy ennél sokkal fontosabb dolga is akad, különben is csak három almát akart venni, és már megy is. Erre a vásárló kekec nevetés kíséretében kérdezte meg tőle, hogy ezt írásba adná-e, mire a postás feldúltan, almák nélkül elviharzott.

Ami a péket illeti, a patikus rejtélyes, kék hajú levelezőpartneréről elejtett megjegyzése talán annak volt köszönhető, hogy a dolgok jelenlegi állása sosem remélt örömmel töltötte el: a patika bezárása miatt ugyanis a csillagvölgyiek mindegyre a pékségben gyülekeztek. Semmivel sem vásároltak több kenyeret vagy diós kiflit, mint bármikor máskor, viszont akár más esetben a patikában, úgy most itt is elidőztek és bámészkodtak. Akadtak páran, akik már régen sejtették, hogy a pék titkon irigykedik a patikusra, amiért mindig nála gyülekeznek az emberek, amit rosszabb napjain ő maga valóban nem is igyekezett titkolni. A patikus eltűnését követő második héten szóvá is tette, hogy igazán nem érti, miért kell mindig mindenkinek odacsődülni, mikor az öreg szinte senkihez nem szól, csak nagy ritkán, azt is kizárólag akkor, ha a füveiről vagy a büdös főzeteiről kérdeznek valamit.

– Gondoltál már rá, hogy pont ezért? Nála legalább csend van, nem akar mindenáron beszélgetni veled, ahogy beléptél az ajtón – vetette oda neki Liza, Konrádék lánya, miközben fel sem nézett a rajzaiból. A lány egész délután a pékségben volt, és noha egy szó sem hagyta el a száját, úgy tűnt, hogy jól érzi magát. Teljesen belefeledkezett a rajzolásba, ahogy a patikában is mindig. Akárcsak sok más csillagvölgyi lakos, ő is szeretett délutánonként ott időzni. Néha beszélgetett a patikussal, érdeklődéssel hallgatta a különféle füvek történeteit, de legtöbbször szótlanul ült egy széken, és folyamatosan rajzolt.

– Persze hogy ezt mondod, mikor te sem szólsz soha senkihez… csoda lenne, ha nem fognád egyből az ő pártját – felelte a pék sértetten. – De mi, akik szeretünk beszélgetni, talán másképp vagyunk ezzel. Nem, Konrád? A lányod otthon is ilyen szűkszavú még mindig? – fordult a pék Liza apjához.

– Az anyja is mindig ezért aggodalmaskodik, hogy nem beszél eleget – felelte a férfi szórakozottan. – Hiába mondom neki, hogy ne foglalkozzon már ezzel, tudjuk, hogy a gyermek szépen, artikuláltan és egészségesen tud beszélni, és ha mondanivalója akad, majd minden bizonnyal meg fogja velünk osztani. Addig hagyjátok már békén, az ég szerelmére.

– Különben is, beszélsz te eleget helyette is, igaz? – élcelődött a pék. Konrád ugyanis valóban rengeteget beszélt. Mindenről minden eszébe jutott, és ezt a mindent muszáj volt azonnal megosztania bárkivel, aki hajlandó volt meghallgatni. Így aztán, amikor egy légtérbe kerültek a pékkel, ember kellett legyen a talpán, aki rajtuk kívül képes volt szóhoz jutni.

Liza lemondóan felsóhajtott, majd, mint aki abban reménykedik, hogy valami csoda folytán sikerül eltűnnie a papírján keresztül, még mélyebbre fúrta az orrát a rajzába. Az apja és a pék épp heves fejtegetésbe kezdtek arra vonatkozóan, hogy vajon mi lesz a következő katlantánc témája, amikor már az utcáról bekiabálva, nagy robajjal megérkezett a pékségbe Zénó:

– Esésvédett üveget vegyenek! Kettőt másfél áráért, csak itt, csak ma! Nincs több elejtett üvegcse, mindenfelé szétfolyó víz és vágásveszély! Az átlátszó, rugalmas zsinór egy-kettőre visszarántja a leesni készülő üveget, pont, mint egy jojó! Akár magával hordozza, akár polcon tárolja az ember az üveget, ha véletlenül kiejtené a kezéből, vagy leverné a polcról, a láthatatlan zsinór egyből visszarántja! A zsinór mérete tetszés szerint választható, az első öt vásárló pedig ingyen zsinórhosszabbítást is kap! – A magas, sápadt fiú valószerűtlenül hosszú nyakában négy erős madzaggal odakötött, hatalmas, fonott kosár lógott, és a kosárban tucatnyi üvegcse sorakozott – és vélhetőleg átlátszó zsinór is volt valahol. A pékségben összegyűltek egy emberként sóhajtottak fel, és kezdték forgatni szemüket.

– Jaj, ne, már megint, könyörgöm! – fanyalgott a pék. – Csak azt ne mondd, hogy megvan az új sikervállalkozás! Amiből most aztán a jóisten is úgy meggazdagszik, hogy pénz fog hullani a rokolyája alól? – A pékségben kuncogás tört ki. Még Liza is elmosolyodott a papírja mögött, épphogy nem nevette el magát.

Zénó volt a város örök vállalkozója. Szabályos időközönként előállt a legújabb ötletével, amivel újra meg újra meggazdagodni készült és persze világuralomra törni, legalábbis a csillagvölgyiek szerint. Feltalálta már a visszaalvást ellehetetlenítő ébresztőórát, a seprű és lapát széle közé ragadt porcsíkot azonnal felszippantó szemeteslapátot, a víz alatti beszédet lehetővé tévő szerkezetet, az önhegyező ceruzát, a szinonimajavasló írógépet, és a kizárólag a köhögéseket hangszigetelő falburkolatot a színház számára, ebben a sorrendben. Az évek során fáradhatatlanul dolgozott a tökéletes találmányon, de vívmányai nagy bánatára sorra apróságok és szerencsétlen véletlenek egész során buktak el: a víz alatti beszédet lehetővé tévő szerkezet például azon, hogy Csillagvölgynek nem volt vize, ami alatt az emberek beszélni akarhattak volna, de legjobban azt fájlalta, hogy az önhegyező ceruza fékezhetetlenül dobálta szét maga körül a forgácsot, ami rettenetesen felidegesítette az embereket. Az is nagyon bántotta, hogy akadtak páran, akik a visszaalvást ellehetetlenítő ébresztőóra mellett mégis visszaaludtak. Lelkesedése viszont töretlen maradt: irigylésre méltó hittel állt fel minden újabb bukása után, és miután ilyen-olyan munkák során összeszedte a szükséges pénzösszeget, már meg is volt a legújabb befektetésötlete. Igaz, most huzamosabb ideig csendben volt, ugyanis a Csillagvölgyi Színház díszlettervezőjeként kezdett dolgozni, és az meglehetősen sok idejét lekötötte, főleg, mert a színház vezetője eldöntötte, hogy most már mindenképpen újra lesz katlantánc, ehhez pedig mindenkinek ötletelnie kellett. Ezen kívül is akadt munkája bőven a színházban, ez viszont úgy látszik, nem szegte kedvét. Valamilyen csoda folytán jutott még ideje az esésvédett üveg kifejlesztésére. Gyermeki lelkesedéssel vitte körbe a kosarát a pékségben, és mindenkinek az orra elé nyomott egy üveget, miközben részletesen mesélte, miért van mindenkinek szüksége a találmányra.

Végighallgatták, már csak a csillagvölgyiekre jellemző, folyton megújuló kíváncsiság miatt is, de Zénó szerencsétlenségére nemigen akadt pillanat, amikor komolyan vették volna. Így aztán a bemutatója hamar újabb élcelődésbe fulladt, és ő vérig sértve vonult ki a pékségből. Mindenki tudta, hogy napok, esetleg hetek kérdése csupán, mire újabb – ezúttal tényleg az igazi! – találmánnyal tér majd vissza. Nem aggódtak különösebben a fiúért.

Épphogy becsukódott Zénó mögött az ajtó, máris újra kinyílt, és megérkezett Mira, Konrád felesége. Miután mindenkinek köszönt, odalépett Lizához, aki éppen készült elpakolni a papírjait. Az asszony megint éppen csak lekéste a lehetőséget, hogy megnézhesse, min dolgozik a lánya. Már megszokta, hogy ne kérdezősködjön, ám a mérsékelt nyugtalanságot, amivel a lánya kiismerhetetlen világával szemben viseltetett, még mindig nemigen tudta rejtegetni. Liza jövőre végzett az iskolában, és ez tovább fokozta az asszony aggodalmát, ami egyébként is az életük állandó velejárója volt, amióta Liza megszületett, de különösen hangsúlyos lett a lánya kamaszodása óta eltelt néhány évben. Mirát valóban nagyon nyugtalanította a lányuk általános szótlansága, az, hogy folyton elvonult a papírjai mögé, anélkül, hogy bárkivel is megosztotta volna, mivel foglalkozik. Tulajdonképpen ő maga sem tudta, hogy miért aggódik, de nem a lánya jövője miatt – ha belegondolt, nem is volt a félelmeinek megfogható tárgya. Egyszerűen csak aggódott, akárhányszor a papírjai mögé bújva, szótlanságba burkolózva látta a lányát. Valami furcsa idegenséget érzett ilyenkor, hogy nem férhet hozzá ahhoz a világhoz, amibe a lánya hazajár. Szerencséjére viszont legtöbbször éppen történt valami körülöttük, ami kibillentette az aggályaiból, és kicsit másfelé terelte a gondolatait. Most például Konrád és a pék fejtegetése, amihez lassan minden jelenlévő csatlakozott. Együtt tanakodtak, vajon mi lesz a következő katlantánc témája.

A katlantánc volt a csillagvölgyiek legfontosabb ünnepsége. A színház feladata volt megszervezni, de az egész város részt vett benne. Az ünnep alkalmából kiválasztottak egy témát, és az ünneplés ideje alatt egész Csillagvölgy beöltözött. A katlantánc valahol a színház, a mulatság és a hétköznapi élet között helyezkedett el, vagy ezeknek az elegye volt. Az esemény több napon át tartott: ilyenkor az egész város ünnepi ruhát öltött, a színház emberei beöltöztették Csillagvölgyet azzá, amit ünnepeltek. Néhány évvel korábban például a katlantánc témája a kristály volt, akkor a díszlettervezők olyan ruhát varrtak a városnak, amitől egész Csillagvölgy kristálytömbbé változott, aminek a felületén tucatnyi színben tört meg és verődött vissza nappal a nap, éjszaka pedig a hold fénye. A katlantánc ideje alatt megváltozott a város mindennapi működési rendje, mindenki ünnepelt. A csillagvölgyi megújulás ünnepe volt ez tulajdonképpen, amivel az emberek megélhették afölött érzett örömüket, hogy a világnak egy olyan kis zugában élnek, ami mindig képes valami újjá válni. A hagyomány valahol mélyen magában hordozta a csillagporból történő városépítés emlékét, így az emberek minden katlantánc alkalmával újraélhették Csillagvölgy megépítését.

Ám a katlantáncot csakis akkor szervezték meg, hogyha valakinek olyan ötlete támadt, ami egyből lázba hozta a többieket. A színház felelőssége volt témát választani, ezért azt is ők döntötték el, hogy egyáltalán lesz-e katlantánc. Az elmúlt két évben nem volt, mivel senki nem állt elő olyan ötlettel, ami egyből megragadta volna az emberek fantáziáját, és követelte volna, hogy megvalósítsák. Ám idén a színház vezetője bejelentette, hogy hamarosan lesz újabb katlantánc, mert a város nem veszítheti el a hagyományát. Meggyőződése, mondta, hogy ha kőbe vésik, hogy lesz, akkor ötlet is akad hozzá. Így most mindenki készpénznek vette, hogy lesz katlantánc, de azt senki nem tudta, hogy vajon mi lesz a témája. Ezen tanakodtak a pékségben, és noha mindenkinek volt elképzelése, amit a végsőkig védelmezett a többiekével szemben, tulajdonképpen senki nem tudta, hogy mi is lesz a következő katlantánc témája. Ezekben a napokban mindenkit ez foglalkoztatott, és egész esték teltek el úgy a pékségben, hogy az emberek a katlantáncról beszéltek, vitatkoztak. Állandó visszatérő téma volt az is, hogy addigra vajon visszajön-e a patikus – valamiért mindenki elkönyvelte, hogy a patikus elutazott valahová, de anélkül, hogy bármit is tudtak volna a hollétéről. Egyhangúlag egyetértettek abban, hogy az öregnek semmi baja, és ugyanolyan egyhangúlag várták vissza.

Rájuk esteledett, aztán az este egyre csak mélyült, és a nap eseményei már nagyon távolinak tűntek. Ilyenkor szokott bezárni a patika, ilyenkor indult mindenki haza. A pékség most lassan kezdett kiürülni, az emberek elköszöntek, és elindultak haza. Konrád, Mira és Liza voltak az utolsók, de végül ők is elindultak. A pék még hallotta Konrádot, amint a bent elkezdett, katlantánccal kapcsolatos elképzeléseit ecsetelte a feleségének és a lányának, majd Mirát, amint újra megpróbálta megtudakolni, hogy mivel foglalkozik Liza mostanában, de a lány válaszát már nem hallotta. Letörölte a pultot, lekapcsolta a villanyt, majd ő is kilépett. Míg zárta az ajtót, eszébe jutott, hogy milyen lesz, amikor a patikus visszatér, és keserű érzés fogta el. Mindegy, nem foglalkozik most ezzel, inkább örül, amíg az emberek még a pékségbe járnak esténként.

Hazafelé azon mélázott, hogy vajon tényleg van-e valahol egy fiatal, kék hajú lány, vagy az egész csak az ő képzeletének a szüleménye, hogy a levélben, amit véletlenül megpillantott, valami vagy valaki egészen másról volt szó.

Habkönnyű őszi reggel

cikázott a kert fái között, amikor Ramona kinyitotta a kaput a patikusnak. Véget nem érő zuhanás kezdődött. A férfi könnyű, nyár eleji égbolt kékjét idéző tekintete mindenhol érintette a lányt: előbb az ő tekintetébe kapaszkodott, majd végigomlott az arcán, le a nyakán, a vállain keresztül a mellkasán, onnan óvatosan, kissé szemérmesen a hasán, majd ölét éppen csak érintve lefelé, a combján, a lábán, végül a bokáján, mígnem fáradtan megpihent a kert harmatos füvén. Ramona arcán és testén langyos tenyér volt a férfi tekintete, melyben a lány otthonra lelt. Találkozásuk természetes volt. Ramonát ugyanaz a melegség öntötte el a férfi láttán, amit már a legelső levele olvasásakor, annyi különbséggel, hogy most nem kereste az okát. Attól a pillanattól kezdve, hogy belenézett a pihenőkék szempárba, tudta, hogy minden – a levelek, a kezdetektől meglévő, különös vágy, hogy megismerje a férfit, és immár a szeretet, amit iránta érzett – valóság. Amint megpillantotta a kapuban, megkapta a választ arra az örökös kérdésre, hogy létezhet-e emberben vegytiszta szeretet. Olyan, ami önzetlen és szilárd, független mindentől, ami kívül történik. Az egyetlen ember, akinek ezt el akarta mondani, ott állt vele szemben, de Ramona tudta, ezt szavakkal képtelenség volna kifejezni. Minden kétséget kizáróan tudta, hogy bármi is történjen az olykor igencsak szeszélyesen múló idők során, szeretni fogja a patikust. Ahogyan azt is tudta, mintegy belátva egy pillanat erejéig múltat és jövőt, hogy minden egyéb csupán erre az érzésre rárakódott fölösleg lehet, nem valóság. Most, hogy a patikus ott állt előtte, lényének jobbik részét érezte a kerttel együtt ébredni, és minél tovább nézte a patikus kék szemeit, annál tisztábbnak és kitárulkozóbbnak érezte a saját szívét és a világot egyaránt.

– Isten hozott – szólt mosolyogva, majd becsukta a kaput a férfi mögött. – Ébredezik a kert, szétnézel?

A férfi még mindig nem szólalt meg. Kissé talán zavarban is volt, de Ramona inkább egy párhuzamos, esetleges másik valóságot látott az arcán tükröződni, és akkor jött rá, hogy a patikus valószínűleg pont úgy éli meg a kertbe tett első lépését, a lehullott faleveleken százfelé szóródó napfényt és talán kettőjüket is mindezek között: egy sosemvolt, ám mégis minden pillanatban lehetséges másik valóságként, életként. Beszélt is volna már a férfival, nagyon szerette volna hallani a hangját, de látta rajta, hogy időre van szüksége.

– A fám alatt megtalálsz – szólt ismét mosolyogva –, nyugodtan nézelődj, pihenj, érezd otthon magad – azzal megfordult, és elindult befelé a kertbe, magára hagyva a még mindig néma patikust, és azzal a különös érzéssel, hogy a férfi érkezésével megnyílt benne valami, ami oly régen zárva volt már.

Talán az előző, még a város előtti életében érezte magát utoljára annyira nyitottnak és kitárulkozónak, mint amióta levelezni kezdett a patikussal. Igen, akkoriban volt ennyire könnyed, és egészen biztosan akkor érzett magában utoljára efféle bizalmat. Egykori otthonában, gyermeklányként. Aztán a városban töltött évek valahogy a bizalmat és a nyitottságot egyaránt kiölték belőle. Eleinte, az első években még az volt az érzése, hogy kívülről nézi végig, ahogy a város élve boncolja, és gúnnyal elegy bizarr kíváncsisággal apránként kiemel belőle mindent, amit egykor az otthona adott neki. Később már szem elől tévesztette ezt a folyamatot, beleszokott a zártságba, a bizalmatlanságba és a saját magára kiszabott magányba. Bensőjében apró rés maradt csupán, és amikor már a kertben volt, sokszor gondolt arra, hogy a füvészasszony könyve pont azelőtt került a kezébe, hogy az is végleg bezárult volna. A könyv csodát tett vele ezen a kis résen keresztül: a füves-fás sorok beszivárogtak, és odabent nőni, zöldellni kezdtek, szépen lassan annyi erőt adva Ramonának, hogy képes legyen otthagyni a várost, és felkeresni a füvészasszonyt és a kertet. Amikor a városból menekülve az erdőt járta és a könyvet olvasgatta, még nem gondolta, hogy nemsokára ott fog élni. Akkor csak annyit tudott, hogy mindenképp szeretné felkeresni a kertet, amit oly gyakran említ a könyv, de a legmerészebb álmaiban sem gondolta volna, hogy a füvészasszony utódjaként ő fogja azt gondozni.

Az asszony körbevezette őt, majd megvendégelte a házban, és hosszasan beszélgettek. Ramona elmesélte neki a kis hegyi városban töltött gyermekkorát, hogy végül miért hagyta ott egykori otthonát, és a füvek iránt érzett vonzódását. Három napot töltöttek együtt az asszonnyal, napközben együtt gondozták a kertet, este beszélgettek. A harmadik nap végén az asszony elmondta Ramonának, hogy eljött az ideje, hogy visszavonuljon, ezért méltó utódját keresi. Sokan járnak erre, mondta, füvek és fák szerelmesei, akik kíváncsiak a kertre, és régóta tudja már, hogy közülük szeretne választani valakit. Ramonát az elmondottak alapján igen alkalmasnak tartja a feladatra, szívesen rábízná a kertet. A lány gondolkodás nélkül igent mondott. Abban a pillanatban, amikor az asszony felajánlotta neki a kertet, rájött, hogy ezt kereste, és ezért vezette őt a füvészkönyv egészen a kert kapujáig. Vissza sem ment már a városba, ott maradt a füvészasszonnyal, hogy nekilásson a tanulásnak. Az asszony igyekezett a legértékesebb tudását átadni a lánynak, Ramona pedig itta a szavait, és csillapíthatatlan kíváncsiságtól vezérelve ismerkedett a kert növényeivel és lassan a kuncsaftokkal is, akik innen-onnan szabályos időközönként betértek hozzájuk, vagy levélben küldték el a kéréseiket.

A füvészasszony azóta már visszavonult, csendesen éldegélt a kerttől nem messze lévő, kis kőházában. Akárhányszor rá gondolt, Ramona hálát érzett. Nagyon megszerette a kertet. A fája alatt töltött órák, a kerti konyhában elfogyasztott ebédek, a füvek között megtett hosszú séták gyógyítani kezdték, újra kitárni a lelkét. De úgy érezte, hogy az csak akkor nyílt meg igazán, amikor levelezésbe kezdett a patikussal. Napról napra nagyobb és nagyobb lett benne a tér, újra szabaddá és kíváncsivá vált, kíváncsivá vált, és érezte, hogy tud és akar is adni. Szerette a patikus szavait, sorai között felismerni vélt egy olyan embert, akiről sejtette, hogy egy élet sem lenne elég teljesen megismerni. Vonzotta, és más volt ez a vonzalom, mint bármi, amit azelőtt valaha férfi iránt érzett. Már a levelezésük elejétől mindent vele osztott meg gondolatban, és sokszor támadt az az érzése, hogy kommunikálnak egymással akkor is, amikor éppen egyikük sem ír levelet. Közel érezte magához a férfit, noha soha nem találkoztak, és még a hangját sem hallotta. Mégis közelebb volt hozzá, mint az elmúlt években bárki. Tudta, hogy bízhat benne, és hogy talán az ő első levele is éppen a végleges bezárulás előtti pillanatokban érkezett meg a patikushoz. Világok és beláthatatlan idők húzódtak közöttük, a patikus öreg volt, Ramona fiatal, ám a lánynak mégis az volt az érzése, hogy a létezésnek ugyanazon kicsi szigetén élnek, így egyáltalán nem meglepő, hogy találkoztak. Hiszen rajtuk kívül nem is élt ott más. Érezte a férfi félelmét, tudta, hogy rokon a sajátjával, amit a kertben, a füvészasszonynak és a könyvének köszönhetően tett le. Amikor a kert kapujában a férfi szemébe nézett, nemcsak ez a félelem nézett vissza rá, hanem remény és… igen, bátorság is.

Most azon gondolkozott, hogy ennek a végtelen kékségben felvillanó bátorságnak elég lesz-e a kertben töltött idő, hogy túlnője a félelmet. Ramona lefeküdt az égig érő fa alá, és az jutott eszébe, hogy két út áll a férfi előtt: vagy felismer valamit, amit meglelni már sosem remélt, de nem lesz ereje, bátorsága nekirugaszkodni, vagy pedig rátalál magában erre a bátorságra, és lép egy nagyot. Ramonának fájt, amikor a levelekben megbúvó-felbukkanó lemondásra gondolt, de reménnyel töltötte el, amikor a végtelen kékségre, amiben egyre inkább úszni vágyott.

***

A férfi, aki épített már várost csillagporból, és akinek megannyi különleges fű és növény járt már a kezében, melyek csodáit és titkait mind ismerte, és aki sosem látott varázslatoknak volt a szemtanúja, most úgy állt a kertben, mint aki a világból még semmit nem látott. Némán állt a reggeli napsütésben, mint aki végleg lemondott a halálról, de arról is, hogy az öröklét során találkozhat még valaha a szépséggel. Zavarba jött, amikor arra gondolt, hogy nem kéne megvárakoztatnia a lányt, hiszen mégiscsak ez az első találkozásuk, az nem lehet, hogy ő gyökeret ereszt a kert üde talajába anélkül, hogy szólt volna hozzá néhány szót. De egyelőre még képtelen volt betelni a kert és Ramona kék hajának valószerűtlen látványával, amit szinte csak egy pillanatig látott, aztán máris tovatűnt az őszi fényárban úszó kert színei között.

Elindult a fák között. Néhány növényt felismerni vélt, de különösebben nem figyelt oda rájuk, inkább hagyta elveszni a tekintetét az éledező kert füvei és őszi fényei között. Néha arra gondolt, hogy ehhez talán nincs is joga. A patikában töltött évei alatt nem pusztán elszokott mindentől, ami annak falain kívül történt, hanem amint most arra rádöbbent, úgy érezte, mintha nem volna joga semmi újhoz. Az örökélet átka ilyesmiről nem szólt ugyan, de valahogy mégis az volt az érzése, hogy törvényt sért. Most azonban már nem tehetett mást, mint hogy bejárja a kertet, és addig megy, míg az égig érő fa tövében, füvek és levelek között megpillantja a lány kék haját.

Ramona fölé valami árnyékot vetett, kinyitotta a szemét. Faleveleken feküdt, és amikor felnézett, a patikus csodálkozó, megszeppent és kissé kíváncsi tekintetét pillantotta meg.

– Most már megszólalok, ígérem – mondta a férfi.

– Épp megtetted – válaszolta a lány mosolyogva, miközben felállt. – Sétáljunk egyet? – kérdezte, majd megfogta a férfi felé nyújtott kezét.

– Sétáljunk – felelte a patikus.

Ramona számtalanszor bejárta már a kertet, most mégis úgy látta, mintha először járna ott. Az égig érő fától indultak. A patikus többé már nem volt szótlan: növényekről és füvekről mesélt, csupa olyasmit, ami a füvészasszony által Ramonára hagyományozott könyvben nem volt benne. Szinte mindenről, ami mellett elhaladtak, eszébe jutott valami. Úgy mesélt réges-régi történeteket, Ramona pedig úgy hallgatta azokat, mintha egy másik ember másik életéről szóltak volna. A férfi szavaival nyugalom ült a kertre, és Ramona ismerte már ezt a nyugalmat: ott volt a sorok közt a leveleikben, és ott volt a lánnyal már azelőtt, hogy kinyitotta a kaput, és először megpillantotta a patikust. Feltűnt neki, hogy a férfi arcáról egy-egy pillanatra eltűnt a különös szomorúság, a lemondás, amit a leveleiből már ismert, és ami egy másodpercre akkor is kiült az arcára, amikor belépett a kertbe. A lánynak úgy tűnt, hogy a férfi két világ közt bolyong, Csillagvölgy és a kert, az öröklét átka és az egyszeri emberélet öröme közti senkiföldjén.

Amint beszélni kezdett, Ramona látta őt a kertbe és az egyszer megélt pillanat örömébe egyaránt megérkezni. Ő pedig fogadni szerette volna – arra gondolt, hogy a két világ között megtett keserves út végén szívesen lenne a férfinak menedék, lenne neki otthon.

– Nézd – bíborkalán! A neve ne tévesszen meg, több színben is létezik. Régen gyűjtöttem őket, és kísérleteztem velük. Egy barátommal jártuk az erdőt, ő nagy szakértője volt, hosszú utakat tettünk meg együtt, közben sokat tanultam tőle. Ő mesélte például, hogy a barna bíborkalán a legjobb nyugtató macskák számára. Ahol ő élt, ott rengeteg kóbor macska volt, és többnyire félelemben és feszültségben éltek az utcákon. A barátom, amennyire tehette, gondjukat viselte, etette őket, gyakran beszélt hozzájuk. Azt mondta, hogy a macskák kifejezetten szerették, amikor barna bíborkalánfőzetet kevert az ételükbe. Különben mindig fájlaltam, hogy Csillagvölgyben nem élnek macskák.