Henningnek

„Frankfurt am Main, 467-es hullámhossz. Frankfurt am Main…

(Suttogás)

(A bemondó valakinek:) Hogyan? (…) Nem! Az kizárt, nem engedhetem be – (hangosan:) Frankfurt am Main… Különben is, mit keres még itt a mesélő? A gyerekek már rég alszanak… most nem lehet, a csudába már…”

Hans Flesch Varázslat a rádióban. Egy rádiós groteszk margójára című rádiójátékának kezdete.

Ez volt az első német rádiójáték, amely 1924. október 24-én 20:30-kor került adásba, a Radio Frankfurt műsorán.

Prológus

Frankfurt, 1926. január

Rádióhírek 1926-ból:

„A New York-i Gertrude Ederle, német bevándorlók lánya az első női úszó, aki átúszta a La Manche csatornát.”

A rákövetkező években elvesztette hallását, a sós víz rossz hatással volt a korábban károsodott dobhártyájára. Később gerincsérülést is szenvedett, melynek következtében ideiglenesen lebénult. Gertrude Ederle azonban nem adta fel, visszaküzdötte magát az életbe, újra megtanult járni és úszni, később siket gyerekek úszásoktatásával foglalkozott.

Egy hópehely egyenesen Gesa Westhof szemébe röppent, és pislogásra késztette a lányt. Egy pillanatra elmosódtak előtte a házak és az emberek körvonalai, csupán a körülötte lévő forgalom zaja alapján tájékozódott. Egy autó rekedten dudált. Még egyszer pislogott, és újra mindent tisztán látott. Bőrönddel a kezében állt és várt a sűrű hóesésben, a frankfurti pályaudvar előtti buszmegállóban. Négy órát utazott a fullasztó levegőjű vonaton Bielefeldtől idáig, és most jólesett, hogy a jeges szél újra és újra az arcába fújt. Ám amikor szemtelenül a kabátja alá kapott, inkább átment az utca túloldalára, és egy fodrászszalon kapujában keresett menedéket a hideg elől.

Odabent minden széken ült valaki. A padlótól a mennyezetig érő ablakon keresztül lágy fény szűrődött ki a járdára. Gesa figyelte, ahogy a fodrász egy sötét hajú vendég haját ondolálja. A tincseket egy fésű segítségével ügyes mozdulatokkal egyenként felcsippentette az ujjával, hogy a csavarókon rögzítse őket. A vendég mellett ülő másik nő éppen manikűröztetett. Egy fiatal alkalmazott, aki a ruhája fölött a kolléganőjéhez hasonló fehér köpenyt viselt, a vendég körmeit reszelgette, és szorgosan csiszolta, amíg ragyogóan fényesek nem lettek.

A recepcióspultnál egy másik hölgy éppen fizetett. Tárcáját visszatette a retiküljébe, felvette bőrkesztyűjét és elhagyta a szalont. Ahogy nyílt az ajtó, kellemes meleg és finom illatok áradtak Gesa felé.

Ha hűtlen is a kedvesed, drága gyermek, szívedre ne vedd. S zokon ne vedd az elválást, hisz szerelemből sosincs hiány – hallotta a legújabb sláger dallamát. Ám csak addig, amíg az üzlet ajtaja halk csengettyűszó kíséretében ismét be nem csukódott.

Gesa a gramofont kereste a tekintetével. A kirakat üvegén át bekukucskálva egy kis asztalon egy rádiókészüléket fedezett fel. A lélegzete egyszeriben felgyorsult. Itt, a nagy Frankfurtban van egy fodrászszalon, ahol a vendégeket rádióműsor szórakoztatja. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy szépítkezés közben zenét és híreket hallgatnak. Milyen csodálatos! És milyen haladó szellemű: a rádiót nemcsak otthon, a négy fal között, hanem akár nagyobb nyilvánosság előtt is be lehet kapcsolni. Bár a közvetítés minősége hagyott még némi kívánnivalót maga után, a dalt jelenleg is folyamatos háttérzaj és recsegés kísérte, a szalonban így is minden hölgy elragadtatva hallgatta a dallamot. Erre ékes bizonyítékul szolgáltak az egyazon ritmusra járó cipőorrok. Mintegy a mindennapi élet részeként, mely örömet okozott anélkül, hogy bárkinek is folyton lemezt kellett volna cserélnie, vagy azon kellett volna törnie a fejét, hogy mi legyen a következő dal. Ezeket a feladatokat immár a Radio Frankfurt dolgozói vállalták magukra.

Gesa arcán széles mosoly terült el. Közelebb lépett a kirakathoz, mire az üveg bepárásodott meleg leheletétől, és a bent lévő összes nő ránézett. Gyorsan hátrált egy lépést. Zavara azonban cseppet sem csökkentette örömteli izgalmát. Érezte, hogy jó helyre érkezett.

– Hamarosan az én hangomat is hallhatjátok a rádióban – suttogta az ablakon szórakozottan kibámuló hölgyek irányába, még mindig mosolyogva.

Gesa Westhof egyetlen dologra vágyott, de arra nagyon: egy állásra a rádiónál. Élt-halt az új médiumért, és ő is a részesévé szeretett volna… nem, a részesévé kell válnia. Ezért jött Frankfurtba. Bizonyára a sors fintora, hogy amint megérkezett, máris egy vidám dalocska köszöntötte őt. A rádióból.

Mindent, de tényleg mindent megadott volna egy esélyért, hogy állást szerezhessen a rádióban. Gesa már legelejétől fogva ott akart lenni, látni, hallani, megélni, ahogy a rádiózás Frankfurtban is meghonosodik. Az elmúlt két évben, amikor az adások fokozatosan elhagyták a gyerekcipőt, és egyre több emberhez jutottak el, nyilvánvalóvá vált, milyen nagyszerű varázslat rejlik az éterben sugárzott hangokban. Ahogy a hóesésben újra a buszmegálló felé lépdelt, már látta is kirajzolódni maga előtt a jövőt.

A készülékek egyre jobbak lesznek, a műsorok egyre sokoldalúbbak, és egy idő után már minden lakásban lesz rádió. És ő, Gesa Westhof, bemondónőként több embert tud majd szórakoztatni, mint a színházak és a mozik együttvéve. Egyedül a rádió képes a hangok varázsával olyan világot teremteni, amiben elmerülhetnek a hallgatók, fiatalok és idősek egyaránt.

Az autóbusz csikorgó kerekekkel állt meg Gesa előtt. A lány megvárta, amíg az utasok leszállnak, majd miután felszállt, bőrönddel a kezében átverekedte magát egy szabad üléshez.

Egy frankfurti lakást nem engedhetett meg magának. Legalábbis egyelőre. Addig is egy offenbachi panzióban fogja meghúzni magát. De nem sokáig.

A jármű nagyot zöttyenve elindult. Pára borította az ablakokat. Gesa kesztyűs mutatóujjával letörölt egy kis foltot, és kibámult a késő délutáni szürkületbe. Az autóbusz elhaladt a Bahnhofsplatz mellett, majd a Wilhelmsbrückén át a folyó felé vette az irányt. A Majna partján Gesa megpillantotta a Westhafen hajógyárat, a túlsó part széles rakpartja mögött pedig elegáns villák hosszú sora látszott. A várost maguk mögött hagyva a busz a sokkal vidékiesebb hangulatú Offenbach irányába hajtott. Gesa lába alatt egy kisebb tócsa képződött, ahogy a hó leolvadt a cipőjéről.

Érezte, hogy kezd átmelegedni, így kibújt a saját kötésű kesztyűjéből, és letekerte a sálját a nyakából. Aztán a táskájából két rongyosra olvasott újságcikket halászott elő. Kihajtogatta az elsőt, és kisimította a papírt. Közel másfél éve mindenhová magával hordozta. Az oldal tetején egy családot ábrázoló fénykép volt. A szülők egy kanapén foglaltak helyet, két kislány virágos ruhában a nappali szőnyegén táncolt, a földön pedig egy kamasz fiú térdelt. Tekintete mereven a rádióra szegeződött, amely egy saját kis asztalkán kapott helyet. A következő szöveg állt alatta, amit Gesa már kívülről fújt: Családi este Londonban. A wireless, avagy vezeték nélküli, ahogy a rádiósugárzású készüléket nevezik, ma minden más szabadidős tevékenységnél változatosabb szórakozást kínál. Este összeül az egész család a készülék előtt, s időnként táncra perdülnek a zenére. Fél hatkor a legkisebbek a gyerekprogramokat élvezhetik, ezt követi a dalcsokor, a hírek vagy a rádiózenekar programjai. Az időjárás-jelentés a mindennapi életben különösen hasznos lehet…

Gesa leeresztette a cikket az ölébe. 1924-ben a britek többsége már rendelkezett rádióval. A BBC 1922 óta sugározta adásait Londonból. A rádió, ami akkoriban Németországban még a jövő zenéjének számított, az első perctől kezdve lenyűgözte Gesát. Gondosan összehajtogatta a papírlapot, majd ránézett a másik újságkivágásra. A cikkhez tartozó kép Manchesterből származott. A felvételen a város egyik terén nagy tömeg volt látható, akik azért gyűltek össze, hogy sztrájkoljanak. Különböző újságoknál dolgoztak. 1926. május 3-tól 13-ig az angliai újságírók munkabeszüntetést hirdettek, hogy magasabb bért és jobb munkakörülményeket követeljenek maguknak. Ez alatt a tíz nap alatt a már amúgy is közkedvelt rádió népszerűsége annyira megugrott, hogy visszavonhatatlanul átvette a vezető helyet a napilapok előtt, és első számú információforrássá lépett elő. Történelmi fordulópont volt. Az idő kereke mindenki által jól láthatóan forgott.

Gesa, mint mindig, most is megborzongott, amikor ránézett a képre. Kétség sem fért hozzá, hogy ennek itt, Németországban is így kell lennie. A jövő a rádióé. Ez a cikk adta meg Gesának a végső lökést: ha bele akar vágni, akkor nem szabad haboznia, most kell megtennie. Egészen év végéig eltartott, amíg mindent megszervezett, de most végre itt van. Huszonnégy évesen, életében először teljesen egyedül. Ez egy felszabadító gondolat volt, amely egyáltalán nem riasztotta meg, csupán még jobban fokozta a várakozását mindaz iránt, ami itt, Frankfurtban vár rá. Végre a saját kezébe veheti a jövőjét. Gesa cseppet sem félt a kihívásoktól, amelyekkel szembe kellett néznie. Tudta, mit akar, és azt is, hogy meg fogja találni az utat, amely elvezeti oda, ahová tart: a rádióhoz.

Gesa

Frankfurt, 1927. április

Rádióhírek 1927-ből:

„A kelet-poroszországi Hildegard Kwandt az első nő, akit a berlini Sportpalastban Miss Németországgá koronáztak.”

A versenyben alulmaradt hölgyek olyan durván adtak hangot nemtetszésüknek, hogy az újság, mely az eseményekről tudósított, követelte, hogy a jövőben a jelölteket a jellemük alapján is pontozzák. Hildegard Kwandt a győzelmét követően számos divatbemutatón vett részt, modellként tevékenykedett, és az Egyesült Államokba is ellátogatott. Miss Németországgá választásáról élete végéig szép emlékeket őrzött.

A Karlsplatz sarkán lévő üzlet kirakatában egy Tiller Girls feliratú plakát lógott. A hosszú lábú táncosnők egyforma fekete bubifrizurájukkal, lenge ruhájukkal és persze az egyforma pózzal, amibe beálltak, megkülönböztethetetlenül hasonlítottak egymásra. Az angol társulat épp a főpályaudvarral szemben lévő Schumann Színházban vendégszerepelt egy revüvel. Gesa Westhof ugyan erősen kételkedett benne, hogy az üzlet vásárlói megengedhetik maguknak az effajta szórakozást, de azért igazán kedves volt Zurcher asszonytól, a tulajdonostól, hogy kitette a hirdetést. Gesa is szívesen megnézte volna az előadást, de ebben a hónapban ő is pénzszűkében volt.

A bejárat fölött, a hámló homlokzaton régimódi fekete betűkkel a következő felirat állt: Zurcher Importüzlet. Igazság szerint ez már nem is felelt meg a valóságnak. A háború és a gazdasági válság hatására a családnak igencsak vissza kellett vennie az egykori kínálatból, amit a tulajdonos fáradhatatlanul, minden, erre alkalmas és alkalmatlan helyzetben, még évek múltán is hosszasan ecsetelt a vevőknek. A külföldi áruk és csemegék helyett az üzlet inkább már csak kávézóként, büféként és újságárusító helyként szolgált. Zurcher asszony az ablakok mentén két magas pultot állított fel, ahol az emberek rögtön el is fogyaszthatták, amit vásároltak.

– Székeket nem teszek – magyarázta egyszer Gesának, aki rendszeresen vásárolt nála. – Nem ettem meszet. Itt mindenki állva issza a kávét, hogy minél hamarabb távozzon. Így sokkal többet tudok eladni, és nem kell órákig ugyanazt a bagázst nézegetnem.

Feltűnően alacsony, zömök, ötvenes évei végén járó asszony volt, szigorú kontyba fogott ősz hajjal. Folyton kötényben járt, ő volt az üzlet lelke. A mosolygós természetről tanúskodó ráncok elárulták, hogy a boltosnő korántsem volt olyan mogorva, mint amilyennek mutatta magát.

Aznap reggel Gesa vett két mazsolás zsemlét, amit Zurcher asszony egy papírzacskóba dugott. A falon lévő újságtartóban a kötelező Frankfurter Nachrichten mellett különféle fővárosi lapok és magazinok is sorakoztak. Gesa felkapott egy képes újságot. A címlapon egy magas sarkút és fürdőruhát viselő fiatal nő képe díszelgett, amint egy csokor virággal a kezében a homokban ül. Érdekes kompozíció, gondolta Gesa. Alatta a következő felirat volt:

Kezdetét veszik a szabadtéri programok. A fürdőszépségverseny győztesének felvétele.

Gesa fellapozta a magazint. A harmadik oldalon talált egy méretes cikket és egy fotót Gaston Doumergue francia elnök György királynál tett londoni látogatásáról.

– Ha el akarod olvasni, fizetned kell érte, gyermekem – emlékeztette Zurcher asszony. – Csak van húsz pfenniged újságra.

Így hát Gesa kifizette a magazint, és visszabattyogott a barátja lakására, amely a szomszédos utcában állt.

A földszinten lakó egyedülálló nő épp kitárta az ablakot, és köntösébe burkolózva az utcát fürkészte.

– Na, megint az író úrnál töltötte az éjszakát, kisasszony? – szólította meg kihívóan, amikor meglátta Gesát. Kihúzott egy hajtűt a hajából, egy már megszáradt lokniból, és a cigaretta végére csíptette, amit éppen szívott. Az a néhány extra slukk, amit így szívott el, idővel sárgásnarancs színűvé változtatta a bőrt és a pihéket az ajka körül. Ennyi dohányzás mindenesetre nem teszi széppé az embert.

– Jó reggelt! Micsoda gyönyörű, napos idő van ma, nemde? – Gesa nem hagyta, hogy bárki is elrontsa a jókedvét.

Az emeletre érve megállapította, hogy a barátja már felkelt az ágyból: alsónadrágban ült az asztalnál, és körmölt valamit.

– Khasana rúzs: fiatalabbá, frissebbé és szebbé teszi a nőket. – Miközben szavalt, a férfi a szemét forgatta, amin Gesának nevetnie kellett. Amikor így felizgatta magát valami miatt, Willi mindig duzzogó kisfiúnak tűnt a nő számára.

– Mégis hogy gondolták, hogy női szájfestéket reklámoztatnak velem? – hajította az asztalra a ceruzát, amit, hogy sokáig használható legyen, egy vékony fémtok védett, mely az ütközéstől meglazult, és zörögve pottyant a földre.

Gesa felvette és megreparálta az íróeszközt.

– Csak nem sérti az írói önbecsülésedet, hogy hébe-hóba egy-egy reklámmegbízást is elfogadsz? – kérdezte, s vigyorogva kitért egy összegyűrt papírgalacsin elől, amit Willi hajított felé. Most már a férfi is vigyorgott. – Alapvetően semmi kivetnivaló nincs abban, ha valaki pénzért dolgozik, tudod? A legtöbbünknek muszáj – tette hozzá Gesa. Szeretetteljesen végigsimított a férfi haján, és arra gondolt, hogy neki is mindjárt indulnia kell dolgozni. Ami igazából olyan körülmény volt, mely boldoggá tette. Gesa mindennap hálát adott, hogy a Südwestdeutscher Rundfunk, azaz a Délnyugat-német Rádióállomás munkatársai közé tartozhat. Ma pedig különösen, mivel egy vadonatúj rádiójáték első próbájára készültek.

– Nem egy barátod ajánlott be a Khasanához? Jól fizetnek, ez azért csak számít.

– Engem nem érdekel az ilyesmi.

– Pedig kellene. Nézz ide – lapozta át a frissen vásárolt magazint. – Csak itt három Khasana hirdetés van egy helyen. Egy krém, egy púder és egy arcpirosító. A vállalat rengeteg pénzt költ reklámra, vagyis biztos vagyok benne, hogy további megbízások is várnak rád.

Gesa jókedvűen adta vissza a ceruzát a barátjának. Aki ahelyett, hogy folytatta volna az írást, először rágyújtott egy cigarettára, mélyen leszívta, és sűrű felhőkben eregette ki a füstöt, amely szétterült kettőjük között, és megállt a levegőben. Hova is szállhatott volna ebben a szűk kis lyukban? A keskeny ágy szinte teljes egészében elfoglalta az aprócska szobát, csupán egy kis asztalka fért el az ablak alatt, ahol Willi dolgozott, és egy szék, amin ült. A sarokban egy szekrény állt, amelynek hámló okkersárgája arról árulkodott, hogy korábban piros lehetett, azelőtt pedig égszínkék.

Egy feltörekvő irodalmár ennél jobb szállást sajnos nem engedhetett meg magának, de Gesa gyanította, hogy a férfinak amúgy sem esik nehezére magára ölteni a sanyarú sorsú költő imázsát.

Úgy sejtette, hogy a pénz iránti demonstratív érdektelenségével is csak egyszerű származását próbálja leplezni, és ezt meg tudta érteni. Willi igen szegényes körülmények között nőtt fel, és igyekezett korán megszabadulni az otthon szorongató légkörétől, miután elhatározta, hogy a saját útját akarja járni. Gesa csodálta őt mindazért, amit eddig elért. Voltaképp már-már a pimasz önhittség határát súrolta, hogy szerény háttere ellenére is író akart lenni. Hiszen mindenki tisztában volt vele, hogy hacsak nem tartozik az ember a legnagyobbak közé, mennyire nehéz megélni az írásból.

Gesa is vágyott valami hasonlóra, hogy rájöjjön, mi is a valódi hivatása. Willi pedig bátorította ebben, így ők ketten mindig erőt adtak egymásnak az útkeresésben. Ennek fényében teljesen világos volt, miért nem akarja megosztani a férfi ezt a hajlékot senkivel. Az visszalépés lett volna számára. Minden energiáját arra akarta összpontosítani, hogy íróként érvényesüljön. Ahogy a lány is mindent megtett azért, hogy ismert rádiós hang váljon belőle. Méghozzá olyannyira ismert, hogy anyagilag függetlenné váljon. Gesa nem tudott elképzelni annál szörnyűbb dolgot, mint hogy nem dönthet szabadon az életéről.

– Ha valóban lenni akarsz valaki, akkor el kell fogadnod a korlátokat is – mondogatta gyakran Willi. – De az olyanoknak, mint mi, Gesa, sikerülni fog. Mert mi olyanok vagyunk, akik cselekszenek, nem csak folyton siránkoznak. Ezt már az elején megláttam benned. A saját utadat fogod járni, és én támogatni foglak, ahol csak tudlak, kedvesem. Jó kis csapat vagyunk.

És valóban, egy hihetetlenül izgalmas korban éltek, amely számtalan lehetőséget kínált. Ráadásul végre nem kizárólag a teremtés urai, hanem a nők számára is. Legalábbis azok számára, akik mertek tenni érte. Mint Gesa: nem követelt ő se többet, se kevesebbet, mint hogy önálló helyet kapjon a társadalomban, egy állást a rádiónál… amire ugyanúgy rászolgált, mint férfi kollégái.

Willi szenvedélyes ember volt, aki úgy élt és szeretett, ahogy neki tetszett. Azt leszámítva, hogy hihetetlenül különcnek tartotta a férfit, Gesa úgy érezte, hogy végre van valaki, aki megérti őt. Ez egy olyan tulajdonság volt, ami eddig hiányzott az életéből.

Néha eltöprengett azon, vajon a barátja helyesen kezeli-e a prioritásokat. A múlt hónapban a férfi pénzt kért kölcsön Gesától, hogy ki tudja fizetni a lakbért. Most pedig egy olyan munkán gúnyolódott, ami végre úgy-ahogy megtölthetné állandóan üres pénztárcáját, nem beszélve a további megbízási lehetőségekről, amennyiben nem szúrja el.

– Egy új művön dolgozom, ami igazi áttörést hozhat számomra. Úgy érzem, végre van mondanivalóm a világ számára. Ezek a felszínes reklámszlogenek azonban egyszerűen megfojtják a kreativitásomat. Ugye érted, mire gondolok? – A férfi beszéd közben vadul gesztikulált a kezével, Gesa pedig felsóhajtott.

Miután Willi elnyomta a cigarettáját az amúgy is túlcsorduló hamutartóban, Gesa az ölébe ült, és átkarolta a nyakát.

– Igen, nagyon is értem. De amíg nem találsz rá kiadót, addig muszáj némi kompromisszumot kötnöd. Mivel levegőből és szerelemből sajnos nem lehet megélni, még akkor sem, ha mindent megteszek, hogy utóbbiból ne szenvedj hiányt. Nem olyan nagy ügy megírni egy rövid szöveget Khasana számára. A te tehetségeddel pillanatok alatt végzel, és nyugodt lelkiismerettel térhetsz vissza a valódi munkádhoz.

A férfi megcsókolta Gesát. Dohányíze volt. Először csak pehelykönnyen érintette az ajkát, aztán egyre határozottabb mozdulatokkal, a boldogság felemelő érzését keltve a nőben. Végül eltolta magától a barátnőjét.

– Jól van. Mihez is kezdenék nélküled, az én mindig józan kis szerelmem nélkül? Minden művésznek szüksége van egy józan emberre, aki mellette áll és segíti, ha kell.

A lány belenézett a férfi acélkék szemébe, ami bájos kontrasztot alkotott fekete hajával, és Willi egyik legnagyobb vonzerejét képezte. Vajon a férfinak feltűnt, mennyire bántóak voltak a szavai? Ő igenis kreatívnak látta saját magát, olyasvalakinek, aki szenvedélyesen rajong a művészetért, a kultúráért, az irodalomért. Miért nevezi akkor józannak?

– A gyakorlatiasságom juttatott oda, ahol vagyok – mondta Gesa határozottan. – Vagy elfelejtetted, hogy sikerült megszereznem egy szerepet abban a nagy rádiójátékban? Számos neves színész mellett fogod hallani a hangomat. Az első lépés a hírnév felé.

– Hmm. Nagyszerű, édesem. – A lány azonban hallotta a hangján, hogy már nem is figyel rá. Kétségtelen, hogy a gondolatai máris a regénye következő fejezetén jártak. Vagy azon, hogyan tudná minél gyorsabban letudni a reklámmunkát. De Gesának nem volt szüksége külső megerősítésre. Hidegen hagyta mások dicsérete és elismerése. Az elégedettsége önmagából fakadt: képes volt megdolgozni a sikerért, ahogy a Radio Frankfurtnál is mindig tette.

Gesa és Willi valamivel több mint egy éve voltak egy pár, nem sokkal azután ismerkedtek meg, hogy a lány Frankfurtba költözött. Fiatal vidéki lányként fejest ugrott a nagyváros izgalmas óceánjába, teljesen lenyűgözte az éjszakai élet, a művészvilág és a kínálkozó lehetőségek tárháza. A férfi hangja zökkentette ki gondolataiból.

– Most pedig hadd dolgozzak, édesem.

S máris összeszorította a száját, mint mindig, amikor koncentrált.

– Úgyis mennem kell. – Gesa felkapta a kabátját, s a múlt héten szerzett új ruhájára húzta. A legújabb divat szerinti hosszanti csíkos, kötött felső, ejtett derékkal és térdig érő szoknyával, volt az egyetlen új szerzeménye idén tavasszal, hiszen spórolnia kellett. Ezután egy kalapot biggyesztett hullámos, vörösesbarna hajára, és távozott.

Willi lakásától nem kellett sokat gyalogolnia az Elbestraßéig. Tíz perccel később Gesa már az előtt a hatemeletes épület előtt állt, amelyben a Radio Frankfurt szerkesztősége működött. Számos ablak, párkány és erkély díszítette a SÜWRAG, a Südwestdeutsche Rundfunkdienst AG homlokzatát.

A rádióállomás három évvel ezelőtt, tavasszal kezdte meg működését, Németországban negyedikként. Önálló épület hiányában az egyes részlegek a városközpont különböző pontjain helyezkedtek el. Az Elbestraßén kapott helyet az igazgatóság, a stúdió pedig a frankfurti postahivatal épületének legfelső, ötödik emeletéről sugározta műsorát. Gesa csak akkor jött az igazgatóságra, ha a bérpapírját hozta el, vagy – mint most is – ha meg akarta látogatni a barátnőjét, Ingét.

Felkapaszkodott az irodákhoz vezető lépcsőn, és bekopogott egy ajtón, amely mögött egy írógép kattogása hallatszott. Amint bedugta a fejét az ajtó résén, az egyenletes kopácsolás abbamaradt, és az íróasztalnál ülő titkárnő három ujját feltartva intett neki.

Mint mindig, ha munka közben látta a barátnőjét, Gesának most is vigyorognia kellett. Inge Jacobs a hivatali titkárnők tökéletes megtestesítője volt. Szőke haját szigorúan hátrafésülte, blúzát állig begombolta, a szoknyája is bőven a térde alá ért. De esténként, amikor szórakozni indultak, a lány hirtelen egy teljesen más, káprázatos fiatal nővé változott át. S ebben sem Gesa, sem Inge nem látott semmi kivetnivalót. A rádióállomáson betöltött pozíciójuk mindkettőjük számára valami olyasmi volt, amiért keményen megdolgoztak. Egy olyan munka, amely büszkeséggel töltötte el őket. Ám Gesával ellentétben, aki bemondóként pontosan ott volt, ahol mindig is lenni akart, Inge arról álmodozott, hogy egyszer híres énekesnő lesz. Bárokban és zenés kávézókban lépett fel fáradhatatlanul, mindig abban a reményben, hogy egyszer majd felfedezik. És erre meg is volt minden esélye. Mert nemcsak Berlinben lüktetett bámulatosan az éjszakai élet: Frankfurtban is számtalan jazzklub, bár, táncos szórakozóhely és revüszínház üzemelt. A jó énekesek pedig igen keresettek voltak. A nélkülözés éveit követően az emberek ki voltak éhezve a szórakozásra. Szívesen kimozdultak, hogy egy kis charlestont vagy swinget járjanak. Különösen akkor, amikor a színpadokon különböző zenei tehetségek hevítették fel a mulatni vágyók vérét.

Inge Jacobs Albert Bronnen, a rádióállomás ifjú igazgatója mellé volt beosztva. Gesa a folyosón várakozott, amíg barátnője, akivel az óvárosban osztoztak egy közös lakáson, néhány perccel később ki nem jött. Leültek az utca túloldalán álló hirdetőoszlop melletti padra.

– Ma tényleg holtfáradt vagyok – jelentette ki Inge, és mintegy megerősítésként ásított egy nagyot. – Három fellépésem is volt a héten, és ma este lesz még egy. Nagyon kimerítő, ha a napi munkát is hozzáadod.

Gesa aggódva meredt barátnője sápadt arcára.

– Nem vállalod egy kicsit túl magad?

– Nem is tudom. Valahogy az az érzésem, hogy csak egy helyben toporgok, és nem jutok előre.

– Ezt meg hogy érted?

– Rosszul, vagy egyáltalán nem fizetett fellépések mindenféle szedett-vedett közönség előtt, kis, nevesincs bárokban. Ez nem vezet sehová. Lehet, hogy máshogy kellene csinálnom. – Inge elgondolkodva rágta a körmét, majd sokatmondón Gesára nézett. – Vegyük például Dorát… tudod, Dora Waldschmidtet.

– Aki a rádiókórusban énekel?

– Igen, pontosan. A kórussal fix fellépései vannak. Plusz a próbák. Eddig csak a fellépések után fizettek neki, de pont most gépeltem az új szerződését, amit Bronnen ajánlott neki, és lényegesen jobb, mint az előző. – Elhallgatott.

– Te is valami ilyesmit szeretnél, Inge? Egy kórusban énekelni? Azt hittem, szólóművészként tekintesz magadra.

A titkárnő az égre emelte tekintetét, és felsóhajtott. Úgy tűnt, a sóhaja egészen mélyről jött.

– Semmit sem szeretnék jobban, mint hogy végre felfedezzenek. De közben úgy idegesít, hogy ez a kifejezés önmagában milyen passzív, és mennyire nem jelent semmit. Csak várni, hogy felfedezzenek. Ne már! Hogyan? És mégis ki fog engem felfedezni? Miközben, ha józan ésszel belegondolok, lehet, hogy jobban tenném, ha végre feladnám a magasztos álmaimat, csatlakoznék egy társulathoz… – Nem tudta folytatni.

Gesa átkarolta a vállát.

– Nem, ez nem te vagy. Inge Jacobs nem kórista, hanem egy igazi sztár. Semmi szükséged rá, hogy mások is énekeljenek melletted, mert a te hangod egészen különleges. Eszedbe se jusson, hogy nem így lesz! Inkább képzeld magad elé a plakátot, amely a nagy színházak előtti kirakatüvegek mögött lóg. Ma este: Inge Jacobs és társulata, alatta pedig egy kép rólad, lélegzetelállító estélyi ruhában. És fölötte egy matrica: Minden jegy elfogyott. Ez az, aminek a szemed előtt kell lebegnie. Nem a rádiókórusnak.

– Köszönöm.

Gesa észrevette, hogy Inge válla megfeszült. Nem sűrűn fordult elő, hogy ilyen zaklatottnak látta. Mindig olyan keménynek mutatkozott előtte.

– Néha mindenkire rátörnek a kétségek – mondta Gesa halkan. – De nem szabad hagyni, hogy összezavarjanak.

Inge megrázta a fejét.

– Most már sokkal jobb. Ne aggódj miattam. Csak egy kis önsajnálat volt részemről, semmi több. Jó, hogy itt vagy nekem!

Persze, biztos nem volt könnyű estéről estére színpadra állni és énekelni, abban a halvány reményben, hogy ott ül valahol a megfelelő ember a közönség soraiban, egy lemezszerződéssel a zsebében. Ám Ingében minden megvolt ahhoz, hogy igazán sokra vigye, ebben Gesa biztos volt. Eszébe se jutott volna bátorítani a barátnőjét, ha nem lett volna száz százalékosan meggyőződve a tehetségéről.

– De miért kínált az új igazgató állandó munkaszerződést Dora Waldschmidtnek? Ez szokatlan. A régi biztosan nem tett volna ilyet.

– Új seprű jól söpör, és Bronnen úr elhatározta, hogy nem ártana kicsit felrázni a dolgokat – értékelte Inge az új, fiatal igazgatót, aki csak néhány hónapja töltötte be a posztot. Az elődje nem volt valami nyitott az újdonságokra. Valószínűleg ez vezethetett oda, hogy új embert kerestek a pozícióra. A Radio Frankfurt nem akármilyen amatőr rádióállomás volt, hanem a fővárosi rádió első számú riválisa az országos vezető helyért folytatott versenyben. Vagyis nem ülhettek a babérjaikon. A SÜWRAG-nak olyan eredeti ötletekre volt szüksége, amelyekkel a Radio Berlin még nem rendelkezett, és olyasvalakire, aki hajlandó volt némi kockázatot vállalni ezért. Albert Bronnen szerette beleütni az orrát az állomás egyes részlegeinek munkájába, a sportriportoktól kezdve a híreken át a rádiózenekarig. Ha pedig a rádiójátékok előkészületeiről volt szó, szívesen vett részt saját maga is a munkában. Eddig Gesának nem sok dolga akadt vele, de ez a mai nappal valószínűleg megváltozik. Igazából tetszett neki a férfi hozzáállása.

– Megint Willinél töltötted az éjszakát? – váltott témát Inge egy provokatív kacsintással. – Tudod, mennyire aggódom, ha nem jössz haza.

– Igen, anyu – vigyorodott el Gesa. A lány Ingétől és az öccsétől, Rolftól bérelt szobát. Kezdetben ez csupán egy mindkét félnek előnyös megállapodásként indult, ám a lányok azóta legjobb barátnőkké váltak. – Csak jó reggelt akartam kívánni neked, mielőtt bemegyek a stúdióba. Ma van a nagy nap. – Gesa izgatottan várta a próbák kezdetét. Már a stúdió szó is jóleső bizsergést váltott ki belőle.

– Willi is sok szerencsét kívánt?

Gesa a fejét rázta.

– Jelenleg a kéziratával van elfoglalva. És egy reklámmegbízással. A Khasana számára ír szlogeneket. Nem igazán marad ideje mással foglalkozni.

– Ha engem kérdezel, a fickó egy igazi potyaleső, és egy cseppet sem érdemel meg téged. A pénzt legalább visszafizette?

– Teljesen beletemetkezett a munkába, amikor eljöttem tőle.

Inge a szemét forgatta.

– Na persze. Mert a saját firkálmányai fontosabbak, mint a te hivatásod. Mondd csak, ki is az, akinek rendszeres jövedelme van kettőtök közül? Az író úrnak vagy neked?

– Ő egy művész.

– Ahogy te is, kedvesem. Színésznő vagy.

– Rádiós színésznő – javította ki Gesa.

– Az ugyanaz. Ugyanúgy bele kell élned magad a szerepbe, hitelesen kell megformálnod ahhoz, hogy meg tudd nyerni a közönséget. Szórakoztatod az embereket, lehetővé teszed számukra, hogy egy időre kiszakadjanak a nyomorúságos életükből, és elmerüljenek egy másik világban, hogy egy kicsit megfeledkezzenek a mindennapi életükről. És a színpadi színészekkel ellentétben neked csupán a hangod áll rendelkezésedre. Hát mi ez, ha nem művészet?

Így nézve, ez valóban pompásan hangzott. De Gesát nem kellett győzködni, számára ez a szakma valóban álmai beteljesülését jelentette. Ki gondolta volna? Gesa Westhof, egy jó családból való lány egy teutoburgi erdő melletti kisvárosból valami olyasmivel foglalkozhat, aminek aztán tényleg semmi, de semmi köze nincs a háztartás vezetéséhez. És még pénzt is kap érte.

– És ő ott lesz ma? – kérdezte Inge.

Gesa bólintott.

– Igen, ma végre találkozhatok vele. Átnézzük a forgatókönyvet, és holnap kezdődnek a tényleges próbák.

– Hát, kíváncsi vagyok, hogy valóban olyan nagyszerű nő-e, mint amilyennek leírtad.

– Persze hogy az.

Inge az órájára pillantott.

– Te, nekem most vissza kell mennem. Csak még egy szóra: hallottál már az új lányról?

– Nem.

– A neve Margot Mikola, ő lesz az új csellista a rádiózenekarban. Állítólag Horst Sachs kifejezett kívánságára.

– A zenei igazgató egy nőt szerződtetett Bienefeld férfikarába? Hát, kíváncsi vagyok, mit szólnak hozzá a többiek. Szegénynek nem lesz könnyű dolga. Már előre sajnálom. Bienefeld agyon fogja szekálni. Terrorizálni fogja, csak azért, mert nő. És valószínűleg kétszer olyan jó, mint a férfiak, különben sosem szerződtették volna. Gondolod, hogy bírni fogja?

– Ne aggódj. Én már találkoztam Margottal, szerintem nem kell őt félteni. Biztos vagyok benne, hogy jól kijövünk majd.

– Én is szívesen megismerkednék vele.

Inge elvigyorodott.

– Mindjárt gondoltam. Végül is, mi, nők tartsunk össze, nem igaz? Ezért meg is hívtam magunkhoz ma estére.

– Biztos könnyebb lesz neki az indulás, ha látja, hogy nincs egyedül. Még jól emlékszem, milyen volt, amikor először jártam a városban. És micsoda mázlim volt, hogy találkoztam veled. A dolgok rögtön más színezetet kaptak, és onnantól kezdve minden rendben ment.

– Ó, igen – simított végig Inge a szoknyáján. – De most már tényleg mennem kell. És neked sem ártana sietned, nem venné ki jól magát, ha pont ma késnél el.

A barátnők elbúcsúztak, Gesa pedig felszállt egy omnibuszra, ami a főpályaudvar felől a belvárosba, a frankfurti postahivatalhoz vitte őt. Felment a legfelső emeletre, ahol a folyosóról néhány kisebb hangstúdió, valamint egy szerény, művészeknek fenntartott szoba nyílt, amely korántsem felelt meg a neves színészek igényeinek. Gesa sejtette, hamarosan elkerülhetetlen lesz, hogy a Radio Frankfurt egy saját épületet kapjon. A városban szétszórva elhelyezkedő részlegek közötti távolságok és az ideiglenes műsorszolgáltató központ nem megoldás, legalábbis egy feltörekvő médium számára hosszú távon biztosan nem. Nem, ha az élmezőnyben akar maradni.

Gesa kifulladva toppant be a helyiségbe, útközben sietve kibújt a kabátjából, majd a bézs kalapjával együtt, ami mindenhez ment, a fogasra akasztotta. Aztán belépett a próbaterembe, amelynek falait régimódi, indamintás tapéta díszítette. Reprezentatívnak éppenséggel nem mondható, de az itt dolgozóknak megfelelt. A szoba egyben tárolóhelyiségként is szolgált azoknak a kellékeknek, amelyek már nem fértek el a folyosói szekrényben. Vagyis olyan nagy méretű eszközöknek, mint például egy keretes ajtó, amely segítségével különböző csikorgó, zörgő, dübörgő hangokat lehetett előállítani. És az adó saját bemondói is itt időzhettek a szünetekben, köztük Gesa is. A művészszoba kizárólag a nagyobb sztárok számára volt fenntartva.

Néhány kollégája már megérkezett: Peter Nagel, Ernst Gehring, a Hoppe fivérek; Kai és Harro Hoppe, valamint Annegret Meyer is itt volt. A lányt most különböző székekből és fotelekből álló összevisszaság fogadta, az ülőalkalmatosságokat az emeletről gyűjtötték össze. Amint Gesa helyet foglalt Ernst mellett, máris nyílt az ajtó, és Albert Bronnen, a rádió igazgatója masírozott be rajta, akit egy hölgy és egy úr követett.

– Megérkeztek a hírességek – morogta Ernst, a sokat látott színész. A férfinak a frankfurti színpadokon sajnos nem termett babér, viszont a kezdetektől itt dolgozott bemondóként. Kerek szemüveget viselt, vékony aranykereteset, a haját pontosan középen elválasztva hordta, és mivel nem volt családja (és hobbija sem igazán), az ideje nagy részét a rádióállomáson töltötte. Időnként felolvasta a híreket vagy a hallgatók által beküldött leveleket, de főleg a rádiójátékokban számítottak rá. A zenei műsorban néha ő tette fel a lemezeket, ami a műsoridő jelentős részét kitöltötte. Gesa egyfajta atyai jóbarátként tekintett rá.

– Jó reggelt, hölgyeim és uraim! – köszöntötte őket az igazgató. – Nagy örömömre szolgál, hogy bejelenthetem: a mai napon egy igazán különleges projekt veszi kezdetét. Egy nyolc epizódból álló bűnügyi rádiójáték, amely kidolgozottságának, egész estét betöltő hosszának köszönhetően példátlan a maga nemében. Két ismert nevet is sikerült megnyernünk, akiket bizonyára nem kell bemutatnom önöknek. Simonetti kisasszony, Conrad úr, hálásan köszönöm a közreműködésüket.

A jelenlévők tapsoltak. Gesa szívverése felgyorsult. Egy szobában lehetett Carla Simonettivel, a nagy színésznővel, akiért élt-halt. Hetek óta türelmetlenül várta ezt a találkozást. Gondolkodás nélkül felpattant, és a színésznő felé fordult:

– Simonetti kisasszony, micsoda megtiszteltetés! Hihetetlenül várom már, hogy önnel dolgozhassak! – Azzal megragadta a vele szemben álló kezét, lelkesen megrázta, míg Albert Bronnen egy szórakozott mosollyal félbe nem szakította.

– Köszönjük ezt a rendkívül szívélyes fogadtatást, Westhof kisasszony.

Gesa zavartan elengedte Carla Simonetti kezét. Közelről a nő még elegánsabbnak tűnt, mint a színpadon. Hosszú, karcsú nyaka, keskeny orra és vékony, precízen kihúzott szemöldöke egyszerűen tökéletes volt. Gesa ugyan kicsit magasabbnak képzelte, ám ez mit sem vont le a csodálatából. A legújabb divat szerint öltözködött, állig érő sötét, művészi frizurába rendezett haja fénylett. Nem igazán lehetett megbecsülni a korát, úgy nézett ki, akár egy szobor. Ha nem tudja, Gesa sosem mondta volna meg, hogy már a negyvenes évei közepén jár.

Carla Simonetti épp csak bólintott, majd elsétált mellette, és mintha egy trón lenne, elegáns mozdulattal helyet foglalt egy kárpitozott karosszéken. Gesa hirtelen őrült zavarban érezte magát. Micsoda kínos érzelemkitörés volt ez a részéről!

– Én is nagyon örülök a közös munkának – mentette meg a helyzetet Theodor Conrad, és ő is kezet fogott Gesával. A férfi nemcsak színházi, de filmes produkciókból is ismert volt, és bár körülbelül tíz évvel fiatalabb lehetett Simonettinél, ő is régi motorosnak számított a szakmában. Egy fejjel Gesa fölé tornyosult, és amikor mosolygott, ragyogó szeme meglepő melegséget árasztott. Ami máris megváltozott, amint Simonetti egy „Na jól van, Theo, ülj már le” felkiáltással rászólt.

A férfi erre összeszorította a száját, és egy udvarias mozdulattal előreengedte Gesát.

Az egyetlen, aki állva maradt, az igazgató volt. Albert Bronnen, aki még a harmincat sem töltötte be, magasan ülő arccsontjával, sűrű, egyenes szemöldökével és határozott tekintetével üzletiesen komolynak hatott, miközben kiosztotta a Feldmann felügyelő és az Aurora-ügy első részének forgatókönyvét. Gesának már korábban is volt dolga a férfival, ám az meglepetésként érte, hogy megjegyezte a nevét. Nos, ha ilyen fiatalon igazgatói pozícióba került, akkor bizonyára kiemelkedő tulajdonságokkal rendelkezik… és úgy tűnt, a jó emlékezőtehetsége is ezek közé tartozott. Csak négy hónappal ezelőtt foglalta el a posztját, tehát úgyszólván ő volt az újonc. Egészen mostanáig, hiszen innentől kezdve Margot, a csellóművész vette át ezt a posztot, akiről Inge mesélt neki. Gesa fogta a forgatókönyvét, miközben ujjai Albert Bronnen ujjaihoz értek, s a tekintetük egy pillanatra találkozott.

Theodor Conrad játszotta a nyomozót a darabban, ami mesésen illett hozzá. Öblös hangja, amiért a színházi közönség annyira imádta, egyszerre volt komoly és rendkívül vonzó. És ahogy ott ült, lazán, jól szabott, kockás utcai öltönyében, egyik lábát a másik fölött keresztbe téve, Gesa már-már mulatságosnak tartotta a helyzetet. A férfi valószínűleg kevésbé rögtönzött környezethez szokott a próbákon. Gesa észrevette a kínosan túlcsorduló hamutálat, ami persze nem ürült ki magától, és amit soha senkinek nem akaródzott kiürítenie. Egy tányér szikkadt keksz állt mellette, amin épp egy hangya mászott. Vajon mi járhat Conrad úr fejében?

Carla Simonetti játszotta a női főszerepet, a gyilkosság áldozatának, egy gazdag iparmágnásnak a feleségét. Gesa a házvezetőnő szerepét kapta. Nagy örömmel látta, milyen sok szövege van. Rögtön feltűnt neki, amint belelapozott a füzetbe.

– Nagyszerű – motyogta Ernst Gehring mellette.

A lány felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Miniszerep – suttogta. – Laurenz, a sofőr. – Aztán továbblapozott. – Jaj, nem, várj csak. Én olvasom a papot is.

– És ne feledkezz meg a háttérzajokról sem, amibe mindannyian besegítünk.

Gesa persze tudta, mire céloz. Míg a főszereplők busás honoráriumot kaptak, a mellékszereplők jóval kevésbé voltak megfizetve. A legtöbb kollégája ezért kiegészítésként a frankfurti színházakban vállalt munkát, vagy a filmszakmában próbálkozott. Gesa ezzel szemben teljes mértékben a rádiós karrierjére koncentrált. Abban a szerencsés helyzetben volt, hogy megvolt az ehhez szükséges anyagi háttere, a pénzt még a szülei hagyták rá. Persze semmi pénzszórás, legalábbis már nem. Egész kevésből képes volt kijönni, igazán szerényen élt. Gesa nagynénje azonban helyette is költekezett, neki köszönhetően a lány öröksége az elmúlt tíz évben érezhetően összezsugorodott. De most nem akarta erre vesztegetni a gondolatait. Inkább arra koncentrált, ami előtte állt. Meg volt győződve róla, hogy már nem kell sokat várnia, és ő is főszerepet kap.

Gesa Frankfurtba érkezése után pincérnőként kezdett dolgozni egy kávézóban. Ott ismerte meg Ingét. Sorsszerű találkozás volt ez, amely nem csak lakhelyet és egy hűséges barátot jelentett Gesának: ennek köszönhette a hőn áhított felvételét a rádióhoz. Mintha a gondviselés akarta volna így, gondolta olykor a lány. Inge szerezte neki az első állását a rádióállomáson. Kifutóként, vagyis mindenesként, mindenféle feladatra, ami csak felmerült.

Simonetti kisasszony előhalászott egy cigarettát az aranyszínű tokból, belehelyezte egy ugyancsak aranyszínű szipkába, és várta, hogy az igazgató meggyújtsa. Hoppék is elővették az öngyújtójukat, Albert Bronnen azonban gyorsabb volt.

Aztán átlapozta a forgatókönyvét, és újra becsukta.

– Ezt a gazdag feleséget miért pont Fridának hívják? Egyáltalán nem illik rá. Méltóságteljesebb névre lenne szükség, valami elegánsabbra, például a Helenára.

Albert Bronnen a torkát köszörülte.

– Eredetileg szobalány volt, akinek sikerült behálóznia az iparmágnást.

– Á. És hány éves?

– A férj meggyilkolásának idején a harmincas évei végén jár. Itt legalábbis ez áll – mutatott Bronnen egy széljegyzetre.

– És mégis hogy képzelte, hogy egy ilyen öreg nőt fogok játszani? Ahhoz el kellene változtatnom a hangom, hogy idősebbnek hasson.

A szeme sarkából Gesa észrevette Theodor Conrad halvány vigyorát. A többiek látszólag a szövegüket tanulmányozták, ám kétségkívül mindenki lélegzet-visszafojtva várta Bronnen úr válaszát.

– Ó, ez az ön színészi képességeivel igazán nem jelenthet problémát, méltóságos hölgyem. A hallgató nem látja önt, és ön a csodálatosan képzett hangjával, akár egy jól hangolt hangszerrel, bármit előadhat, amit csak szeretne.

Diplomáciai érzékének egy halvány mosoly volt a jutalma.

A délelőtt hátralévő részében a színészek megismerkedtek a szerepeikkel. A rövid ebédszünetben néhányan szendvicset ettek a próbateremben, mások dohányoztak a tetőteraszon, a két főszereplő pedig visszavonult a művészszobába. Ebéd után már fel is olvasták az első jeleneteket.

– Adjuk meg a megfelelő hangulatot már az elején – kérte a rendező –, és tegyünk úgy, mintha adásban lennénk – bökött Annegret Meyer felé. – Tudom, hogy önnek két szerepe van: a meggyilkolt férfi titkárnője és Von Abt asszonyság, egy társasági úrhölgy. A kettőnek természetesen teljesen másképp kell hangzania. Ezért választottam önt, Meyer kisasszony, mert tudom, hogy önnek ez nem okoz problémát.

Annegret behízelgően elmosolyodott. Gesa azon tűnődött, honnan szerzi Bronnen úr az értesüléseit. Való igaz, Annegret Meyer a hangok igazi varázslójának számított. Tökéletesen tudott utánozni bármilyen beszédstílust: nemcsak a helyi dialektusokat, hanem a különböző társadalmi osztályok stílusát is, az előkelő beszédtől egészen az utcai zsargonig. A főnök láthatóan elvégezte a házi feladatát. Ami Gesa szemében már önmagában messze az elődje fölé emelte őt. A darab, a próbák és maga az előadás is csakis akkor lehet meggyőző, ha a rendező ilyen aprólékos és elkötelezett a munkája iránt.

– Na, ehhez mit tetszik szólni, Bronnen úr? – kérdezte Annegret elváltoztatott hangon.

– Ez az, pontosan! Ez nagyon jó lesz titkárnőnek.

– Ami pedig Von Abt asszonyságot illeti, ha kívánja, ilyen kifinomult eleganciára gondoltam a hanghordozásomban – mondta selymesen puha hangon.

Carla Simonetti szeme tágra nyílt, és Conrad úr is meglepődött. Annegret kicsi és zömök termetével, homlokába lógó régimódi frizurájával, mely ide-oda lengedezett, amint megmozdította a fejét, első pillantásra nem tűnt túl megnyerőnek. Ám amint kinyitotta a száját, ez hirtelen megváltozott.

Gesa szíve vadul kalapált. Imádta az ilyen pillanatokat. A hangok és zörejek kirakós játéka volt ez, amit együtt hoztak létre, s amely képes volt egy végső képet kirajzolni a rádióhallgatók fejében. És ő most egyike volt azoknak a hangakrobatáknak, akiknek a játéka mindezt lehetővé tette. Lelkesen rámosolygott Annegretre, majd Ernstre és Peterre, akik hirtelen ötlettől vezérelve egy nagy tapssal jutalmazták kolléganőjük előadását. Albert Bronnen is mosolygott, szemében ugyanazzal az elragadtatással, ami Gesáéban is tükröződött.

A rádiójáték résztvevői most körben álltak, mintha egy mikrofont vennének körül. Olvasás közben igyekeztek minél csendesebben lapozni… hisz senki sem hinné el nekik otthon a készülék előtt, hogy ők épp egy étteremben ülnek, vagy egy bűnügyi helyszínt vizsgálnak, ha a mondat közepén megzörrenne a papír.

– Jó lesz, Westhof kisasszony! – dicsérte az igazgató, amikor Gesa felolvasta a jelenetét. – Ahol az áll, hogy a házvezetőnő a válla fölött visszaszól a sofőrnek, ott azt javaslom, hogy tényleg forduljon meg, vagyis forduljon el a mikrofontól, és hátrafelé beszéljen. Akár már most, hogy minél természetesebbé váljon. – Ez egy igen észszerű javaslat volt, ami később nagyon életszerűen hangzik majd az éterben.

Amikor Albert Bronnen végül berekesztette a próbát, Gesa csodálkozva vette észre, hogy már hat óra is elmúlt.

– Jól látom, elégedett, Westhof kisasszony? – kérdezte az igazgató.

– Ó, nagyszerűen sikerült ez a nap! A darab izgalmas, biztos vagyok benne, hogy nagy sikere lesz, és örülök, hogy én is a részese lehetek.

– Nagyon jó – biccentett a férfi, és már indult is.

– Bronnen úr… mégis ki volt? Úgy értem, ki ölte meg az iparmágnást?

Néhányan a kollégák közül abbahagyták a dolgaik szedegetését, és most mindenki rájuk figyelt.

– Igen, tényleg – szólt Ernst Gehring, s fogta a túlcsorduló hamutartót, majd a sarokban álló szemetesbe ürítette. – Ezt tényleg érdekes lenne tudni.

Albert Bronnen huncutul vigyorgott.

– Ezért nem árulhatom el maguknak. Hogy ki a tettes, annak egészen a végéig titokban kell maradnia. Hogy őszinte legyek, én magam sem tudom. A drámaíró ragaszkodik hozzá, hogy a gyilkos személyét egy ideig elhallgassa előlünk. Csak akkor tudjuk meg, ha megkapjuk az utolsó epizód forgatókönyvét. Így a produkció továbbra is ugyanolyan izgalmas marad mindannyiunk számára.

– És ezáltal az is garantált, hogy senki sem fecsegi ki a sajtónak – tette hozzá Theodor Conrad, és hátba veregette a rádióadó igazgatóját. – Nagyon ügyes, igazgató úr!

Hazafelé menet Gesa még mindig ezen a szokatlan eljáráson törte a fejét. Hát nem furcsa, hogy a színészek nem tudják, hogyan végződik a darab? Bár ő korábban nem vett részt ilyen nagyszabású rádiójátékban. Talán ez lehet az oka, hogy még sosem találkozott ilyesmivel. Tapasztalatai csupán néhány színdarabra korlátozódtak, ráadásul ezek Albert Bronnen elődje alatt készültek, és meglehetősen rövidek voltak. Némelyik csak félórás volt, mások egy egész órán át tartottak, de mindegyik folytatás nélküli mű volt. Gesa jól emlékezett a legelső alkalomra, amikor megengedték neki, hogy felolvasson egy kis szerepet. A szíve az izgalomtól olyan hangosan kalapált, hogy attól félt, a mikrofonon keresztül is hallani lehet majd. Mindössze két mondatot kellett elmondania, de utána olyan légszomj tört rá, mintha egy hegyet mászott volna meg. És olyan izgatottság, hogy majd kiugrott a bőréből.

– Azt hiszem, épp most kaptad el a színészvírust – ugratta Ernst Gehring, aki átszellemült arckifejezéséből jól látta, min megy keresztül Gesa.

Az új vezető azonban szemmel láthatóan azt tűzte ki célul, hogy hetekig a rádió elé láncolja a hallgatókat, és ehhez valóban izgalmasnak kellett lennie a darabnak. Biztosan ezért esett a döntése egy krimire. Nyolc rész nem kevés, abszolút érthető, hogy Bronnen nem akarta megkockáztatni, hogy idő előtt kiderüljön, ki a gyilkos. Az új rádiós kaland okozta izgalmaktól fellelkesülve Gesa szaporán lépkedett az óváros utcáin.

Gesa

Rádióhírek 1927-ből:

„Vera Menchik, az Angliában élő cseh versenyző lett az első női sakkvilágbajnok.”

Az ezt követő években számos fontos nemzetközi versenyre kapott meghívást, de eleinte nem igazán vették komolyan a férfi kollégái. Egészen addig, amíg sorra le nem győzte a sakkmestereket. Élete során minden évben kiállt, hogy megvédje világbajnoki címét. Vera Menchik 1944-ben húgával és édesanyjával együtt halt meg londoni lakásukban, egy bombatámadásban.

A rádiótól a Ziegelgasséig, ami egy kőhajításnyira volt Liebfrauenbergtől, mindössze tíz perc séta volt az út. Nem sokkal fél hét után Gesa már felfelé baktatott a lépcsőn a régi bérház második emeletére. Inge és Rolf Jacobs a szüleiktől örökölték a lakást. Azáltal, hogy az egyik szobát kiadták Gesának, meg tudták tartani az ingatlant: Inge titkárnői fizetéséből és Rolf kőművesként szerzett soványka jövedelméből ugyanis ez nem lett volna lehetséges. Miután megismerkedtek a kávézóban, ahol Gesa süteményeket szolgált fel, Inge pedig a vendégek délutáni szórakoztatására adott elő dalokat, hamar rájöttek, milyen praktikus lenne mindannyiuknak, ha összeköltöznének. Az offenbachi ütött-kopott panzió hátrahagyása, ahol többe került a szoba, mint Ingééktől bérelni a belvárosban, nem okozott nagy nehézséget Gesa számára.

A mostani szállásához ráadásul egy tágas konyha és egy fürdőszoba is tartozott, mellékhelyiséggel. A legtöbb lakásban csak egy mosdókagyló volt a falon, és egy közös WC a folyosón vagy odakint az udvaron. Gesa tehát igazán szerencsésnek mondhatta magát. A bútorok szerények, de jó állapotúak voltak. Mostanra már inkább tekintett a testvérekre úgy, mint a pótcsaládjára, semmint tulajdonosokra, Inge pedig a legjobb barátnője lett. A három fiatal alkalmanként a konyhában ült össze, hogy együtt egyenek vagy munka után sörözzenek egyet, de tiszteletben tartották egymás privát szféráját is.

Az óváros szűk, magas épületekkel szegélyezett utcái mindig árnyékosak voltak. Gesának még a napsütéses napokon is villanyt kellett kapcsolnia, napközben is. Ilyenkor, kora este, alig szűrődött be fény az ablakokon. Gyorsan átöltözött, és térdig érő, sötétzöld ruhába bújt, amelynek szegélyére nemrégiben egy vékony díszszalagot is varrt, hogy izgalmasabb és modernebb külsőt kölcsönözzön neki. Jól illett a szeméhez, aminek színe a fénytől függően az olajszín és a zöld között váltakozott.

– Fantasztikusan áll rajtad, és ha nem tudnám, azt mondanám, vadonatúj. Bárcsak én is ilyen jól bánnék a tűvel és a cérnával, mint te! – hallatszott Inge hangja az ajtóból.

Egy pohárral a kezében a keretnek támaszkodott, ajkát sötét színűre festette, ahogy a szemhéját is. Hidrogénszőke, göndör hajkoronája éles kontrasztot alkotott koktélruhájának fekete szövetével. Inge gyönyörű nő volt, és mindig is szerette a végzet asszonyát alakítani. Persze csak a magánéletben. Az irodában egészen másként, visszafogott-csinosan nézett ki. Ám amikor eljött az idő, hogy végre kimozduljon, valóságos átváltozáson ment keresztül.

– Köszönöm, egész jó lett. A ruha, ami ma volt rajtam, teljesen kimerítette a havi költségvetésemet, így nem mostanában fogok új dolgokat venni. De mindenképpen szerettem volna befektetni valami minőségi darabba, amit munkába is hordhatok. Ami jó benyomást kelt.

– A karrieredben sem bízol semmit a véletlenre.

– Nem engedhetem meg magamnak, Inge. Tudod, mennyire fontos, hogy hamarosan nagyobb szerepeket is kapjak, és hogy többet keressek. Csak akkor érzem magam biztonságban, ha meg tudok állni a saját lábamon. – Azzal Gesa egy borítékra mutatott az ágyon. – Ez is csak azt bizonyítja, hogy soha nem lankadhat az erőfeszítésem.

– Mi ez? – kérdezte Inge.

– A nagynénémtől jött. – Gesa ekkor enyhe nyomást érzett a gyomra tájékán. Leült az ágy szélére, és végigsimított a papírlapon, próbálta megakadályozni ujjai remegését.

– Amióta itt laksz, még soha nem kaptál levelet.

– Pontosan. És az, hogy ez megváltozott, semmi jót nem jelent.

Inge arcán aggodalmas kifejezéssel letette a poharát az éjjeliszekrényre, leült a barátnője mellé, és a vállához nyomta a vállát.

– Mi történt? Beteg a nénikéd?

Gesa megrázta a fejét, és nyelt egyet.

– Nem, nem ez a probléma. Nem igazán jövünk ki egymással, és azt reméltem, hogy itt nem fog rám találni.

– Micsoda, te elszöktél otthonról? Gesa Westhof, ilyesmit hogy tarthatsz titokban előttem?

– Jaj, dehogyis! Már nem vagyok bakfis. Az ember a húszas évei közepén már nem elszökik otthonról, hanem elköltözik.

– Ha nem árultad el neki, hogy hová mész, honnan tudta meg a címedet? Több mint egy év után.

– Ez engem is érdekelne. Mindegy, ne is beszéljünk róla többet. – Gesa kettétépte a levelet, miközben az alsó ajkát harapdálta.

– Úgy látom, jobb, ha most inkább elterelem erről a gondolataidat. Készen állsz? Mert a Hauptwache épületében lévő kávézóba megyünk, hogy találkozzunk Margottal.

Az egykori őrház boltívei előtt épp bevonták a piros-fehér csíkos napellenzőket, amikor beléptek a bárba. A Hauptwache a mozi- és színházlátogatók, és mindenféle események résztvevőinek kedvelt találkahelye volt. Napközben és este egyaránt lüktetett benne az élet, morajló hang töltötte be a helyiséget. Várniuk kellett egy keveset, míg felszabadult egy asztal, és még le sem ültek, amikor megjelent Margot.

Körülbelül annyi idős lehetett, mint ő, saccolta Gesa, talán egy kicsit fiatalabb. Magas, karcsú, termete volt. Barna haja az akkori divathoz képest kicsit hosszabbra hagyva omlott a vállára. Barna szemében volt valami álmodozó és melankolikus, amit Gesa rendkívül érdekesnek talált.

– Ez itt komolyan olyan, mint egy galambdúc – jegyezte meg Margot a körülötte lévő emberekre mutatva. – Én egy eifeli kis faluból származom, ahol, ha jól látom, annyian sem laknak, mint amennyi ember ebbe a kávézóba befér.

– Ehhez még hozzá kell szoknod – tette Inge keresztbe a lábát, és belekortyolt a kávéjába. – Csak várj, amíg megismered az igazi éjszakai életet.

– Várunk még valakit? – kérdezte Margot.

– Nem, ma este csak hárman leszünk. – Inge az órájára nézett. – És hamarosan indulnunk kell az Erebos bárba, különben elkésem.

– Csak mi hárman?

Gesa, aki szintén vidékről származott, nagyon is jól értette, mire céloz Margot. Ők egészen másképp nőttek fel, mint a magabiztos városi lányok. Kisebb helyeken nem volt illendő, hogy egy fiatal nő kísérő vagy férfitársaság nélkül üldögéljen egy kávézóban, pláne, hogy dohányozzon, és egyedül látogassa a bárokat és a táncklubokat.

– Tudod, nekem is eltartott egy darabig, amíg hozzászoktam ehhez az új szabadsághoz – mondta –, időbe telt, amíg eltűnt az a kínzó érzés, hogy valami olyasmit csinálok, ami nem helyes.

– Te sem idevalósi vagy?

– Nem. Inge az egyetlen tősgyökeres városi az asztalnál. De én már egy kicsit régebb óta élek Frankfurtban. Meglátod, hamarosan élvezni fogod a függetlenségedet.

Margot tekintetéből azonban e szavak hallatán nem csupán kételyek sorát lehetett kiolvasni, hanem valamiféle vágyakozást is, amit Gesa már korábban is észrevett, és aminek okát egyelőre nem merte firtatni.

– Ezt most még nem igazán tudom elképzelni. Különben is, én dolgozni jöttem ide.

– Ahogy mi is – vetette közbe Inge, és huncutul kacsintott. – De egy kis élvezet azért nem árt.

Gesa túlságosan is jól megértette Margotot. Bátorítóan mosolygott új kolléganőjére.

– Na és, mi szél hozott Frankfurtba? – kérdezte.

Margot egy pillanatig habozott.

– A rádiózenekar iránti rajongásom. Nincs olyan zenész, már aki a művészetéből él, aki nem mondana azonnal igent egy ilyen ajánlatra. Számomra ez hatalmas lehetőség. Nagyon jónak kell lennem, jobbnak, mint a férfiaknak, ezzel tisztában vagyok. A karmester azonban úgy tűnik, nem lát szívesen.

– Üdvözöllek a klubban. – Gesa barátságosan megveregette a vállát. – Mi, lányok egyelőre olyanok vagyunk a rádiónál, mint valami egzotikus csodabogarak. Nem vagyunk sokan, és ha maradni akarunk, akkor csakis a teljesítményünkkel szerezhetünk magunknak jó pontokat.

– Ez nem valami igazságos – szólt közbe Inge. – Szívesen rámutatnék néhány úriemberre, akik nagyon gyengén muzsikálnak, ha értitek, mire gondolok. Ennek ellenére be van betonozva a helyük, és sokkal többet keresnek, mint amennyit mi valaha is fogunk, bármennyire jók vagyunk is abban, amit csinálunk.

– Anyám hatszor volt terhes, és még soha nem hagyta el a falunkat. Mindig bátorított, hogy próbálkozzak. „Margot – mondta –, szégyen lenne, ha nem használnád ki a tehetségedet. Gyereke bárkinek lehet, de csak nagyon kevesen viszik valamire az életben.” Most kaptam egy esélyt. És mindenképpen élni fogok vele.

– Ezzel én is így vagyok. Miért ne valósíthatnánk meg mi is az álmainkat? És ahogy látom, egyikünk sincs híján az ambíciónak. – Inge kortyolt egyet a kávéból, majd körülnézett. – Képzeljétek csak el, hogy pontosan egy év múlva újra ugyanitt ülünk. Miről szeretnénk akkor beszámolni egymásnak? Nos, én majd egy jól fizető lemezszerződésről mesélek nektek. És arról, hogy telt házas koncertem lesz Berlinben.

Gesa elvigyorodott. Úgy tűnik, Ingénél bejött a koncertplakátokról és a telt házas matricáról szóló kis fantáziajáték.

– Miért pont Berlin?

– Mert az a főváros, és mindenki, aki sikerre vitte, ott énekel. Most te.

Hogy mit akar elérni egy év alatt? Gesának igazán nem okozott nehézséget válaszolni erre a kérdésre, hisz a gondolatai folyton, mindennap csak e körül forogtak.

– Egy csomó főszerepet fogok kapni a rádióban, és mindenki ismerni fogja a hangomat.

A két szempár egyszerre fordult Margot felé. A lány azonban csak izgett-mozgott a székén.

– Hát, én még nem igazán gondolkodtam azon, hogy pontosan hova akarok eljutni. Mi, zenészek általában egyik darabtól a másikig sodródunk. Nem sok fix pont van az életünkben. Kivéve, ha valamilyen zenekarban játszik az ember, de nem ismerek egyetlen nőt sem, akinek ez sikerült volna.

– Na, hát akkor már meg is van a válasz kérdésre. – Gesa összeesküvő tekintettel hajolt oda hozzá az asztal fölött. – Bent vagyunk a Radio Frankfurtban… és nemcsak megtartjuk, de meg is szilárdítjuk a helyünket. Tehát?

– Tehát… egy év múlva a rádiózenekar könnyen lehet, hogy egészen más összetételű lesz. És én leszek az első csellista egy nagy rádiózenekarban – vágta rá határozott hangon Margot.

Ebben a mondatban persze még rengeteg vágyálom és bizonytalanság rejtőzött. Mert amit az előbb rádiózenekarnak neveztek, az ma még nem volt sokkal több egy egyszerű zenei együttesnél. Inkább kamarazenekarnak lehetett mondani. De ahogy Gesa az új igazgatót elnézte, előbb-utóbb igazi szimfonikus zenekarrá fogja bővíteni. Ami viszont nagyobb helyiségeket igényel majd mind a próbákhoz, mind a felvételekhez. És ez egyelőre még nem állt rendelkezésükre…

Tudták, hogy Margot álma rendkívül nagyratörő a maga nemében, mivel csak akkor válhat valóra, ha egyezik Albert Bronnen elképzeléseivel. És ehhez egy új épületre volt szükség a rádióállomás számára. De miért ne valósulhatna meg?

– Az első női csellista egy szimfonikus zenekarban – suttogta Gesa elismerően. – Pompás terv.

– Engem pedig, mint ismert énekesnőt, majd felkérnek a közös fellépésekre – tette hozzá Inge.

– Igen, így lesz.

Koccintottak az asztal fölött a kávéscsészéjükkel, s Gesának nem kerülte el a figyelmét, hogy egy kicsit mindannyian kapkodva veszik a levegőt.

– Én ezt halálosan komolyan gondolom – szólalt meg Inge. – Bármit elérhetünk, amit csak akarunk. Eljött a mi időnk. – A másik kettő ünnepélyesen bólintott, Gesa pedig megfogadta, hogy soha nem felejti el ezt a pillanatot.

– Jó. Akkor ebben megegyeztünk. – Azzal Inge máris témát váltott: – Férjnél vagy? – nézett Margot ujjára, amin nyoma se volt gyűrűnek.

A lány hirtelen elhúzta a kezét az asztalról, és a szoknyájába rejtette. Egyszerű, sötétkék ruhát viselt, amelyen csak a nyakrészen volt egy kis díszítés, finom hímzés formájában.

– Nem. Egyedül élek. Szerencsére befogadtak a rokonaim, így a lakbért megspórolhatom.

– Jó, ha vinni akarjuk valamire, akkor szerintem jobb, ha függetlenek vagyunk. Csak semmi családi teher, amit magunkkal kell cipelni. Nincs szükségünk férjre.

– Inge! – nevetett Gesa, és eszébe jutott Willi. És az, hogy soha nem tekintené őt tehernek. – Hogy mondhatsz ilyet? Téged hallgatva az ember azt hihetné, hogy nincs is szíved.

– Dehogynincs. Csakhogy van egy tervem. Mi hárman pedig mindig összetartunk, nem igaz?

– Természetesen – jött az egyhangú válasz.

Bár még nem igazán ismerte Margotot, Gesa ösztönösen tudta, hogy ő a legvisszafogottabb közülük. Úgy tűnt, megkönnyebbült, hogy ilyen gyorsan barátokra lelt. Csak egy kis idő kell neki, és biztosan elmondja majd, mi az a titok, amit rejteget, mert hogy van neki, ahhoz nem férhetett kétség. Miután kiürítették a poharakat, és a pincérnő letakarította az asztalt, Margot megkérdezte:

– Hol van ez az Erebos bár?

– Nem messze innen. Sétálhatunk.

Gesa örült, hogy ma már nem kell több pénzt költenie. Itt, a Hauptwache forgatagában túlságosan könnyű lenne megfeledkezni magáról, és egyik italt a másik után rendelni. Egy úriember meghívása nélkül mindez módfelett sokba kerülne. És ahogy az imént mindhárman megerősítették, egyedül saját maguk felelnek a sorsuk alakulásáért, a pénzügyeikért és a karrierjükért, tehát ügyesen kell gazdálkodniuk azzal, amijük van.

A Hauptwache kávézójától valóban csupán néhány lépésnyire volt a Große Eschenheimer Straße, ahol egyik mulató a másikat érte. Napnyugta után itt minden megtalálható volt. Az emberek a bárok elé kihelyezett asztaloknál ülve élvezték az enyhe esti levegőt, vagy elegáns ruhában korzóztak az utcákon az Eschenheimer-torony irányába, amely a szórakozónegyed másik végét határolta. Az Erebos bár egy keskeny, régi épület alagsorában került kialakításra. Méltó helyet szolgáltatott Erebosznak, a sötétség görög istenének, akinek igencsak modern stílusban megformált arca a bejárat feletti táblán díszelgett. Odabent nem volt valami nagy mozgás: Gesa gyanította, hogy ez a szép időnek és a korai órának köszönhető. Még kilenc sem volt. Inge azonban ragaszkodott hozzá, hogy máris bemenjenek.

A bár egyetlen hosszúkás helyiségből állt, ahová az elülső, keskeny bejárati oldalon lehetett bejutni, egy meredek lépcsőn leereszkedve. A csigalépcső fémből készült, amely kígyóként kanyargott az utca szintje alá. A tükrös pult előtt bárszékek sorakoztak, és számos kerek kis asztal állt a helyiségben. Hátul a színpad és egy kis tánctér kapott helyet.

Gesának eddig még fel sem tűnt, hogy a belső tér valójában mennyire kopottas. A sűrű cigarettafüst nélkül, amely alig pár óra múlva teljesen ellepi majd a termet, most jól láthatóvá vált a potyogó vakolat, és a falakon éktelenkedő foltok is feltűnőek voltak. Kiömlött alkohol savanyú szaga terjengett a levegőben. Vajon mi járhat Margot fejében? Lehet, hogy megbánta, hogy velük tartott?

Inge odasietett a poharakat polírozó sovány úrhoz (aki egy koszos ronggyal a kezében állt a pult mögött, és még tovább növelte Gesában a kétségeket), és csókot lehelt a férfi arcára.

– Helló, Fred, ugye, nem késtem el? – S arra az összesen három asztalra mutatott, amelyiknél már ültek. – Ma csak ennyien vannak?

– Á, amíg odafent áll a bál, addig ott ugrálnak. Aztán jön csak le a sok vendég. A szomszédos kávézó mindjárt bezár, utána mindenki ide nyomul be, majd meglátjátok. – Eközben a férfi kritikusan mustrálgatta a lányt. – Jól nézel ki, kislány. Csak el kell találnod a hangokat, valamint nem ártana egy kicsit feldobni a hajad, és egész biztos nagyszerű lesz a mai fellépésed!

Mintha csak egy bók hangzott volna el, Inge sugárzóan rámosolygott a férfira.

– Köszönöm, Fred. Ők itt a barátnőim: Gesát már ismered, Margot pedig új a városban.

A csapos letette a rongyot, és még nedves ujjait kézfogásra nyújtotta. Hosszúkás feje volt, magas homloka és mélyen ülő, nagy szeme. Nem éppen egy férfiszépség, de szívélyesen üdvözölte őket, egy-egy pohár sört tolt mindegyikük elé, és a színpad felé bökött.